С.П.Гринюк
м. Київ

Учитель в епоху змін
Сьогодні питання підготовки висококваліфікованого вчителя ХХІ століття, здатного працювати в нових міжнародних політичних та економічних умовах та відповідати вимогам сучасності, надзвичайно багатогранне і складне, до розв’язання якого залучені всі без винятку структурні одиниці єдиного загальноєвропейського освітнього простору. Освітня громадськість багатьох країн стурбована якістю підготовки своїх учителів і висловлює невдоволення тим, як працює їхня система педагогічної освіти, професійного розвитку та підтримки педагогів-початківців. За даними численних міжнародних досліджень та аналізу наукових джерел успіх систем освіти провідних країн світу залежить перш за все від якості педагогічних кадрів та ефективності кадрової політики. 
У ході наукового дослідження було виявлено, що у сучасній Європі нараховують близько 6 мільйонів 250 тисяч учителів. Серед числених спроб реформувати педагогічну освіту найбільш важливими моментами загальноєвропейських дискусій, у рамках яких були сформульовані основні підходи як до зміни програм підготовки учителів, так і до процедури регулювання професійної діяльності педагогів (у тому числі з урахуванням конкретної специфіки їх професії), є такі:
1.	початковий освітній рівень педагога у Європі повинен відповідати ступеню магістра; 
2.	якість учителя багато в чому залежить від ролі і рівня підготовки тих, хто його навчає; 
3.	розуміння того, що система повинна забезпечувати баланс між вступом достатньої кількості підготовлених учителів і виходом на пенсію або зміна виду професійної діяльності; 
4.	установку, згідно якої уведення у професійну діяльність учителя − це обов'язковий етап його підготовки, що припускає необхідність організації супервізії зі сторони наставників на робочому місці.
Головними характеристиками викладацької професії є стать учителя, матеріальне забезпечення та вік педагога. За даними аналізу наукових джерел, більшість учителів початкової та середньої школи – жінки. За статистикою у 2002 році більше 70% викладачів жіночої статі були задіяні у системі початкової освіти. Подібні показники стосуються і середньої школи. До того ж, існують помітні відмінності між країнами в заробітній платні вчителів по відношенню до середньої заробітної плати та ВНП. У Люксембурзі та Німеччині зарплати вчителям високі у порівнянні з середнім національним доходом, подібна ситуація склалася також і в Португалії, Кіпрі, Греції, Люксембурзі та Іспанії. Порівняльне дослідження викладацької професії з іншими громадськими професіями виявило, що вчителі, які отримують вищу зарплату у порівнянні з іншими професіями, ймовірніше залишаться у професії, розглядаючи такий фактор в якості важливого та стимулюючого. 
Питання, яким занепокоєна сучасна Європа – це проблема «старіння» викладацького персоналу тобто викладацька професія набувала статусу «педагогічного старіння». Частка вчителів у віці від 45 до 64 років складає понад 40% в багатьох країнах. До того ж, у деяких країнах 30% викладацького стафу перебувають у віці від 50 до 64 років. 
Загальноєвропейські принципи щодо компетенцій та кваліфікацій учителя, як ключового фактору підвищення якості педагогічної освіти у Європейському Союзі, включають наступні характеристики:
-	висококваліфікована професія: усі вчителі є випускниками вищих навчальних закладів. Кожен учитель володіє досконалим знанням базового предмета, знанням педагогіки, навичками та компетенціями, необхідними для керівництва та підтримки учнів та розумінням соціальних і культурних масштабів освіти. 
-	професія безперервного розвитку: вчителів заохочують продовжувати свій професійний розвиток за допомогою кар’єрного зростання. Власне, учителі та їхні роботодавці визнають необхідність та важливість набуття нових знань. 
-	мобільна професія: учителів заохочують працювати або вчитися в інших європейських країнах  з метою професійного розвитку, оскільки мобільність є центральним компонентом базової та безперервної педагогічної освіти. 
-	професія, яка базуються на партнерстві: інститути педагогічної освіти організовують спільну роботу в партнерстві зі школами, місцевими установами та усіма зацікавленими сторонами. 
Слід також зазначити, що у світлі нових процесів, тенденцій та парадигм у освітньому просторі істотно змінилися і вимоги до учителів нової епохи. Вони передбачають такі чинники: наявність глибокого знання предмета викладання, володіння передовими педагогічними методами і здатністю до побудови рефлексивної практики, що дозволяє адаптувати професійну діяльність педагога як до потреб кожної окремої дитини, так і до групи учнів в цілому. Тому спільно прийняті рекомендації на рівні міністрів освіти країн ЄС вказують на необхідність наявності у майбутніх педагогів після закінчення початкової педагогічної освіти таких важливих умінь, як: 
•	здатність формувати у ході навчання універсальні учбові компетенції учнів; 
•	уміння організовувати безпечне та привабливе навчальне середовище; 
•	здатність ефективно викладати в гетерогенних класах з учнями з різних соціальних і культурних середовищ в широкому спектрі їх здібностей та потреб; 
•	здатність будувати свою професійну діяльність у партнерстві з колегами, батьками учнів та соціальним оточенням школи; 
•	здатність до побудови нового знання і інновацій як наслідку участі у рефлексивній і наукових дослідженнях; 
•	здатність до самоосвіти у процесі власного професійного розвитку.
За думкою експертів один з необхідних напрямів подальшого вдосконалення педагогічної освіти припускає формування у майбутніх учителів здатності до побудови нового знання і інновацій через залучення їх до практики рефлексії і досліджень. Наступний важливий момент полягає в тому, що педагогічна освіта має бути здатна до залучення та рекрутування кращих студентів. У цьому контексті деякі експерти не згодні з позицією Організації економічного співробітництва і розвитку (ОЕСР), яка вважає, що ефективніше здійснювати інвестиції не у збільшення тривалості початкової педагогічної освіти, а у постійне підвищення кваліфікації подальшого професійного розвитку. Однак, якщо початкова педагогічна освіта не матиме досить високого рівня, то вона не буде привабливою для більшості кращих абітурієнтів, не дозволить сформувати у них у ході навчання необхідного набору основних компетенцій.

За результами доповіді формулюються такі висновки:
1.	Якість педагогічних кадрів та ефективність кадрової політики виступають ключовими чинниками успішності національних систем освіти.
2.	 Нові процеси, тенденції та парадигми в сфері освітнього простору не лише суттєво змінюють вимоги до учителів нової епохи, а й вимагають залучення кращих студентів, здатних сформувати в процесі професійної підготовки необхідний набір основних компетенцій.