Наталія Демченко
старший викладач, м. Київ

Філософсько-освітній потенціал синергетики в системі післядипломної освіти

Сучасна техногенна цивілізація, вступаючи в смугу особливого типу прогресу, ставить первинними у визначенні стратегій наукового пошуку гуманістичні орієнтири, у зв’язку з чим актуальним стає поняття «науково-дослідницька програма» (І. Лакатос), що включає багатство людського фактора з його цілями, цінностями, завданнями, методами, інструментами, креативно-конструктивним потенціалом.
В синергетичній картині світу відбувається зустріч фізичних, соціальних і психічних аспектів буття як індивідуума, так і соціуму; проблеми «двох культур», освіти, міжкультурної та міждисциплінарної комунікації. При цьому, завдяки синергетиці розбіжності між природними, соціальними та гуманітарними науками поступово нівелюються, виникає цілісний динамічний образ Всесвіту, який самоорганізується з включеною в нього людиною, причетною до того, що в ньому відбувається.
Відомо, що головна суперечність розвитку синергетичних систем, до яких належить і система освіти, полягає у взаємодії двох начал – того, що створює нові структури і того, що розмиває нові структури – диссипативного (хаотичного). З іншого боку, діалектика науково-методологічного підходу до проектування інформаційно-освітнього середовища у вищому навчальному закладі (далі ВНЗ) вимагає від діяльності викладача безперервного пошуку нових теоретико-методичних підходів, які дозволяють розробити і впровадити в навчальний процес інваріантну основу сучасної синергетичної парадигми як відносно жорсткого каркаса методологічних принципів, які повинні бути спрямовані на оптимізацію вирішення всіх протиріч, що обумовлюють існування і розвиток різних явищ реального світу.
Крім того, впровадження синергетичної парадигми, на наш погляд, дозволяє обґрунтувати використання творчих підходів до розгляду складних компонентів освітнього процесу, в тому числі і основних її компонентів – суб’єктів педагогічного процесу – особистості викладача і слухача як основи самоорганізації та саморозвитку навчального процесу у системі післядипломної освіти.
Оскільки сутнісною характеристикою розвитку психіки особистості можна вважати самоорганізованість, то навчально-виховний процес у ВНЗ та системі післядипломної освіти можна представити як цілеспрямований процес створення педагогічних аттракторов, тобто найбільш ймовірних областей, де можуть знаходитися траєкторії саморозвитку суб’єктів освітнього процесу. Саме тому з’явилися нові погляди на освіту як на безперервний процес. Девізи: «освіта через усе життя», «освіта без кордонів», «освіта для всіх і кожного» - сутність нових парадигм освіти, які ємко описуються тезою: «інформація – це ще не знання, знання – ще не освіта, освіта – ще не успіх». Різниця наведених дефініцій вимагає від системи сучасної вищої освіти інноваційних моделей і технологій, орієнтованих на студентів та слухачів, що забезпечують їх професійну суб’єктивність, здатності бути господарем своєї долі, свого успіху в житті.
Отже, виходячи з вищезгаданого можна прийти до висновків, що: отримуючи нелінійну особистісно-орієнтовану дидактичну технологію, викладач ВНЗ своєю діяльністю сприяє такому ж організаційному розвитку особистості слухача, який здатний не тільки компенсувати його деструкцію в часі (забування знань, руйнування когнітивних новоутворень, паттернів моральної поведінки і т.і.), а й сформувати переважно позитивні новоутворення; нові цілі та цінності системи вищої освіти в ХХІ столітті, що обумовлюють інноваційні технології освітнього процесу, які реалізують в конкретних умовах ідеї гуманізації та демократизації, духовності і толерантності, в своїй основі повинні мати синергетичну модель взаємодії, тобто модель співпраці та співтворчості; комунікативні і рефлексивні тренінги, організаційно-діяльнісні технології.