МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
НАЦІОНАЛЬНИЙ АВІАЦІЙНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Навчально-науковий Юридичний інститут
Кафедра теорії та історії держави і права

КОНСПЕКТ ЛЕКЦІЙ
з дисципліни «ІСТОРІЯ ДЕРЖАВИ І ПРАВА УКРАЇНИ»
за напрямом (спеціальністю)  081 «Право»

                              Укладач: к.і.н., доц. Головко С.Г.

                                                                                          Конспект лекцій переглянуто та схвалено 
                                                                                          на засіданні кафедри теорії та історії              
                                                                                          держави і права
                                                                                     Протокол № 12 від «30» серпня 2017 р.                                        
   Завідувач кафедри _________ Бородін І.Л.

Лекція №1
Тема: Вступ до курсу «Історія держави і права України»
План лекції:
1. Історія держави і права України як наука і навчальна дисципліна. Предмет, мета і завдання курсу. Міжпредметні зв’язки у вивченні історії держави і права України.  
2. Функції історії держави і права України. Принципи і методи пізнання історико-правових явищ. 
3. Періодизація навчального курсу.
4. Історіографія та джерела історії держави і права України. Аналіз наукової та навчальної літератури. 
1. Предметом науки історії держави і права України є історія виникнення, становлення, розвитку типів та форм держави і права, а також державно-правових інститутів та суспільно-політичних систем, що функціонували на території України, в їх історичній конкретності та хронологічній послідовності.
Історія держави і права України є важливою складовою історії нашого народу, яка загальними і специфічними науковими методами виявляє закономірності розвитку державотворчих процесів та правових систем. Саме тому історія держави та права, маючи чітко визначений предмет дослідження, належить до юридичних, державно-правових дисциплін. Вона охоплює розвиток усіх аспектів еволюції держави на території України — її державного механізму, форм державної єдності, права.
Історія держави і права тісно пов'язана з теорією держави і права. Проте відмінність між ними полягає в тому, що теорія держави і права узагальнює найхарактерніші закономірності всієї людської цивілізації, а історія держави і права вивчає конкретні державно-правові системи, їх особливості та характерні риси, в даному випадку — на території України. Історія держави і права використовує результати узагальнень, категорії та поняття, розроблені теорією держави і права, й водночас дає конкретний історико-правовий матеріал для таких узагальнень.
Історія держави та права України перекликається з історією держави та права зарубіжних країн, вирішуючи притаманні обом дисциплінам завдання. Як одна, так і інша застосовують спільні методи дослідження, виконують аналогічні функції, використовують спільний категоріально-понятійний апарат, проте розрізняються за предметом дослідження.
Рекомендована в підручниках та посібниках періодизація історії держави і права України є достатньо умовною, на чому постійно наголошують їх автори. До викладу матеріалу в запропонованій послідовності автора змусила необхідність застосування модульної системи, яка лежить в основі дистанційного навчання. Відтак, тематика модулів є достатньо довільною, значно стислішою і не тотожною тій, що пропонується в навчальній літературі.
2. Методи дослідження — це способи пізнання конкретних історико-правових явищ історії держави і права України. Серед них виділяються: порівпильпо-історичний метод — дає змогу виявити загальні закономірності розвитку держави і права у різних народів, що населяли українські землі в різні історичні епохи; метод правової аналоги— найчастіше застосовується у разі, коли відомості про певні явища не збереглися у первісній формі або є фрагментарними. Заповнити прогалини пізнання можна шляхом співставлення їх з іншими подібними фактами та подіями; статистичний метод — стає в нагоді при дослідженні кількісних сторін історичного процесу, коли для об'єкта пізнання характерні значні числові показники. Історія держави і права України використовує також формально-логічний, системно-структурний та деякі інші методи наукового аналізу, які в комплексі допомагають глибше засвоїти дану навчальну дисципліну
Найважливіші принципи (підходи) історичного дослідження держави та права такі.
1. Історизм
Принцип історизму вимагає виявлення характеру закономірностей, виникнення і розвитку держави і права; закономірностей переходу від одного якісно визначеного ступеню їхнього розвитку до наступного; характеру закономірностей трансформації елементів попереднього ступеня в наступний ступінь на новому етапі історичного розвитку. Головне — сприйняття історії держави та права не повинно бути зведеним до звичайного опису подій.
Принцип історизму потрібно відрізняти від принципу історицизму, обґрунтованого ще представниками баденської школи неокантіанства. Історицизм виходить з ідеї розумної необхідності, прагнення до виправдання зла і насильства як дієвих знарядь прогресу, витлумачення сучасного як повної істини минулого і зневажливо-історичного ставлення до проблеми втрачених та нереалізованих можливостей. Принцип історицизму формує суб'єктивістську парадигму бачення історії. Історизм же вимагає об'єктивності. Він ґрунтується на розгляді дійсного, а не уявного, розвитку історії держави та права, тісно змикається з принципами об'єктивності, системності і розвитку.
2. Об'єктивність
Історія держави і права України виходить з об'єктивності як принципу здобуття та організації знання. Об'єктивність означає неупередженість, незалежність суджень від світоглядних та суспільно-політичних орієнтацій тієї соціальної верстви, до якої належить дослідник, відображення всього спектра ціннісних орієнтацій історії держави та права. При цьому дослідник не повинен бути нейтральним. Він має право на обґрунтування позиції як власної, так і тієї соціальної групи, інтереси якої представляє.
Об'єктивність дослідника полягає не в утриманні від критичних суджень, оцінок, світоглядних і моральних проблем, а в правдивому відображенні палітри суперечностей, продиктованих зіткненням різноспрямованих інтересів соціальних верств. Саме об'єктивність забезпечує науковість, бо незалежно від того, з якою силою і принциповістю історик обстоює і захищає інтереси своєї соціальної чи національної групи, теоретично він повинен відображати весь спектр суперечностей, всю реальність державно-правового творення. Принцип об'єктивності змикається з принципом системності.
3. Системність
Історія держави і права України—системна наука. Вона дає цілісне уявлення про державу і право в їхньому розвитку. Право без держави є беззахисне, а в сучасних умовах недійове без її владного забезпечення. Принцип системності орієнтує дослідника на розкриття цілісності об'єкта, на вияв його багатогранних зв'язків. Держава та право — система надзвичайно складна Й багатофакторна, кожна складова цієї системи є також система і потребує окремого вивчення. Це стосується держави в цілому, органів влади та управління, суду, законодавства, його галузей і т. ін. Всі ці системи існують у тісному взаємозв'язку і взаємодії. Яке б глибоке знання ми не одержали щодо кожного з цих факторів, уявлення про історію держави і права України буде неповним, якщо поза увагою залишаться зв'язки їхньої взаємодії і взаємообумовлень. Принцип системності забезпечує вивчення історії держави і права та її складових частин як єдиного цілого, як системи.
Пізнання історії держави і права показує, що вони як система не залишаються незмінними. Важливим методологічним принципом у цьому контексті є принцип розвитку.
4. Принцип розвитку
Ніщо не виникає з нічого. Ніщо в світі не може з'явитися без передумови. Спочатку формується передумова, потім можливість чогось нового, нарешті — при наявності відповідних умов — можливість перетворюється на дійсність. Так відбувається розвиток взагалі і зокрема державно-правових явищ. Щоб відобразити державу і право в русі, історико-правове знання має бути рухомим, організованим у систему, що розвивається. Воно розвивається з найбільш простих форм (ранньофеодальна монархія, звичаєве право і т. ін.). Потім відбувається перехід до більш складних категорій, що відповідають більш високим ступеням історії. Принцип розвитку орієнтує історико-правове пізнання на осягнення становлення державності та права, сходження його від елементарних форм організації до більш складних і розгалужених. При цьому він утримує в собі двоєдину умову:
1) виявлення джерел державно-правового розвитку;
2) аналіз його конкретних форм і етапів.
Перше дає змогу осягти рушійні сили розвитку держави і права як рухомої системи, друге — виявити її форми.
Як бачимо, у даному випадку принцип розвитку тісно змикається з принципом історизму, згідно з вимогами якого держава і право мають розглядатись у закономірному русі, в тісному зв'язку з конкретно-історичними умовами їхнього існування.
5. Плюралізм
Йдеться про багатогранність у дослідженні держави і права. Якщо наука концентрує свою увагу тільки на одних сторонах чи властивостях явища і нехтує іншими, як несуттєвими, вона неминуче заганяє себе в кут. Плюралізм наукового пізнання означає одночасно і його універсальність, бо при цьому враховуються не тільки суперечливі погляди на одне і те ж у державі й у законодавстві, а й неоднакові уявлення про їхнє походження, суть, перспективи розвитку. Дякуючи плюралістичному підходу до пізнання закономірностей історичного розвитку державно-правових явищ історія держави і права України створює систему знань, в якій відображаються об'єктивні дані про навколишню дійсність. Наприклад, наукові висновки про те, що державність Київської Русі виникла переважно внаслідок економічних змін, лише частково пояснюють причини Сформування.
Для більш глибокого пізнання історико-правових явищ історія держави і права України широко використовує методи пізнання, за допомогою яких теоретичні принципи пізнання переходять у площину реальності, стають працюючою теорією.
Так, порівняльно-історичний метод дає змогу виявити загальні закономірності розвитку держави і права у різних народів, на різних територіях і в різні історичні епохи. Використання герменевтичного методу дає змогу розглядати в єдності такі важливі етапи пізнання, як "розуміння" і "роз'яснення". Важливими для дослідника є критичний метод і метод історичного аналізу.
Історія держави і права України використовує також діалектичний, формально-логічний, статистичний та деякі інші методи наукового пізнання. Вони детально вивчаються в курсі теорії держави і права.
3. Спираючись на цивілізаційний підхід та пам'ятаючи, що правознавця в історії перш за все цікавлять державно-правові форми, факти і явища, ми пропонуємо таку періодизацію курсу.
1. Державність та право Київської Русі (V— початок XIII ст.).
2. Галицько-Волинське князівство — продовження української державно? традиції (перша пол. XIII — друга пол. XIV ст.).
3. Українська державність та право в литовсько-руську добу (друга пол. XIV-друга пол. XVI ст.).
4. Українські землі піл владою Речі Посполитої (друга пол. XVI — перша пол. XVII ст.).
5. Українська держава та право в роки Визвольної війни (1648—1654 рр.).
6. Українська державність під іноземною зверхністю (друга пол. XVII — XVIII ст.).
7. Україна під імперською окупацією (XIX — початок XX ст.).
8. Відродження Української держави (березень 1917 —квітень 1918рр.)
9. Українська Гетьманська держава (квітень — листопад 1918 рр.)
10. Українська Народна Республіка часів Директорії (листопад 1918 — листопад 1920 рр.)
11. Західноукраїнська Народна Республіка (1918—1923 рр.)
12. Формування радянської державності в Україні (1917—1920 рр.)
13. Соціалістична державність і право в Україні (1921—1929 рр.)
14. Держава і право України в період панування тоталітарного режиму (1929-1938 рр.)
15. Держава і право України в роки другої світової війни (1939— 1945 рр.)
16. Держава і право України в перші повоєнні роки і в період десталінізації (1945-перша пол. 60-х рр.)
17. Держава і право України в період неототалітарного режиму (середина 60-х-середина 80-х рр.)
18. Держава і право України періоду перебудови (1985—1991 рр.) 19.Держава і право України на сучасному етапі (1991-2005 рр.)
Як і будь-яка інша, ця періодизація курсу значною мірою умовна. Але в її рамках вдається розглянути головні державно-правові зміни і тенденції.
4. Проблема походження Русі-України була вперше поставлена на початку XII ст. Автор літопису "Повість временних літ" чернець київського Печорського монастиря Нестор робить спробу відповісти на питання "откуда єсть пошла земля Руськая". Цікавило його і призначення влади князя, яку він бачив у тому, щоб "володеть по праву".
У кінці XII ст. було створено "Слово о полісу Ігоровім", де автор намагається обґрунтувати необхідність єднання Русі. Тоді ж у київському літописі від 1187 р. ми вперше в письмовому джерелі, яке дійшло до нас, зустрічаємо термін "Україна".
Певне значення для пізнання минулого України мають мемуари XVІ — першої половини XVII ст. Так, у мемуарах М. Литвина ми знаходимо дані про соціально-економічні й політичні відносини, про побут і правове становище населення.
Цікавою пам'яткою мемуарно-історичної літератури кінця XVI ст. є щоденник дипломата Еріха Лясоти, який виконував ряд дипломатичних місій у Московській державі, в Польщі Й в Україні. У щоденнику відображено позитивне ставлення автора до українського народу, до його Визвольної війни, до козацтва.
У XVII ст. роль історичної науки в Україні зростає. Заслуга в цьому належить І. Гізелю, Л. Барановичу, І. Галятовському, С. Яворському, Ф. Прокоповичу та ін. В їхніх працях знайшли своє відображення основні історичні події тих часів, зокрема Визвольна війна 1648—1654 рр.
У 1647 р. в друкарні Києво-Печерської лаври вийшов "Синопсис", за словами М. Грушевського, "перша історія України". Гадайте що його автором був І. Гізель. У "Синопсисі" було зроблено спробу систематичного викладення історичних фактів.
Наприкінці XVII - на початку XVIII ст. з'явилися так звані козацькі літописи, авторами яких були вихованці Києво-Могилянської академії — Самовидець, Григорій Грабянка, Самійло Величко. їхні праці — це спроба переходу від літописання до історичної науки. Так, у "Літописі" Г. Грабянки окремо дається перелік гетьманів Війська Запорізького, назви полкових міст та імена полковників з обох берегів Дніпра.
Цінним джерелом є і хронікальна праця Самійла Величка, колишнього канцеляриста Війська Запорізького. Як історичний огляд його "Сказание о войне козацкой с поляками через Зиновия Богдана Хмельницкого", доведене до 1700, а написане у 1720 р., дає не тільки документальний, історичний матеріал, а й ідеологічне висвітлення подій з точки зору козацької верхівки на рубежі XVIІ—XVIII ст.
Усі книги перевершила "Історія русів, ілі Малой Росії", написана в 60-х роках XVIII ст. і вперше надрукована в 1846 р. Історію України автор починає з часів слов'янського розселення, а український народ вважає окремим від поляків і росіян. З Московією з'єдналися українці "як рівні з рівними, як вільні з вільними". Цей твір вперше виразно поставив ідею державності України і переніс її в майбутнє.
У той період працювали і такі відомі історики, як Петро Симоновський, автор "Краткого описания о козацком малороссийском народе", Василь Рубан, який видав "Краткую летопись Малой России" невідомого автора, вчений-історіограф М. Бантиш-Каменський та ін. Цікавою пам'яткою української Історіографії є "Краткое описание Малороссии", складене невідомим автором. У ньому виражається протест проти політики царату, направленої на ліквідацію автономії України.
Першим істориком Коліївщини був видатний вчений-енциклопедист М. Максимович. Він виступав також проти норманської теорії походження державності на Русі.
Велику роль у формуванні історичної свідомості українців відіграла праця М. Маркевича "История Малороссии" (1842—1843 рр.). Багато архівних матеріалів про Запорізьке козацтво зібрав А. Скальковський. Найбільш значною його працею була "История Новой Сечи, или Последнего коша Запорожского" (1841 р.).
Протягом XIX ст. ряд істориків займався розробкою питань історії України. Цій проблемі були присвячені як окремі дослідження, так і колективні праці В XIX ст. створюються спеціальні установи для вивчення історії України — наукові товариства і комісії. Значна робота в цьому плані проводилася на історико-філологічних та юридичних факультетах університетів у Києві, Одесі, Харкові. Відомими центрами розробки історії України були Москва і Петербург.
З оригінальними працями, присвяченими історії Закарпаття ("История о карпатороссах" и "О Юго-Западной Руси"), виступив на початку ХІХст. закарпатський українець І. Орлан. Автор полемізує з австро-угорською історіографією, яка заперечувала національні зв'язки українців Закарпаття з Великою Україною, переконливо доводить, що закарпатці є нащадками давньокиївських русів. І. Орлай був одним з перших західноукраїнських прогресивних істориків.
Українська історіографія п другій половині XIX ст. ввела в науковий обіг велику кількість документальних матеріалів. Плідно працювала створена в 1843 р. київська Тимчасова комісія з розробки древніх актів. Комісія видала 35 томів "Архива Юго-Западной России", де були опубліковані документальні матеріали з історії України XV — XVI ст.
Археографічна комісія Львівського наукового товариства ім. Т. Г. Шевченка видала 11 томів "Жерел до історії України-Русі". В них були опубліковані документальні матеріали з історії як східноукраїнських, так і західноукраїнських земель ХVІ—XVIII ст.
У пореформені десятиріччя важливі дослідження з історії України зробили М. Костомаров, П. Куліш, М. Владимирський-Буданов, І. Малиновський, М. Максименко.
М. Костомаров на основі архівних джерел, багато з яких було ним знайдено і підготовлено до друку, розглянув причини Визвольної війни, дав оцінку державній діяльності Б. Хмельницького, акту приєднання України до Московської держави.
Патріотичні погляди на минуле українського народу знайшли відображення в працях українського вченого-історика В. Антоновича. Особливої уваги заслуговує його теза про демократизм українського народу.
Але головною фігурою української історіографії кінця XIX — першої третини XX ст. був видатний український вчений-енциклопедист М. Грушевський, який опрацював найбільш детальну наукову схему історичного минулого українського народу. Ця схема пройшла крізь всю його творчість, знайшла детальне обґрунтування в десятитомній "Історії України-Руси". Заслуга М. Грушевського перш за все втому, що він дав для українського народу національну ідею — історичну закономірність здобуття Україною державності.
У творах М. Костомарова, П. Куліша, М. Грушевського обґрунтовуються народність і демократизм козацької держави, народність гетьманської України XVII —XVIII ст., народність українського права і т. ін.
Великий вклад у розвиток української історико-правової науки внесла Комісія (Відділ) для вивчення історії західно-руського й українського права, яку було створено в 1924 р. у системі ВУАН. На Комісію було покладено завдання пошуку та видання джерел права, складання бібліографії тощо. До складу комісії входили відомі українські вчені, серед яких: О. Левицький, Д. Баталій, А. Кримський, І. Малиновський, М. Товстоліс, С. Борисенко та ін.
Історію українського селянства досліджували такі історики, як К. Гуслистий,                        Д. Похилевич, І. Бойко, В. Самойленко. Історії судоустрою та судочинства України присвячені праці М. Горбаня, В. Дядиченка, В. Мєсяца, H. Мірзи-Авакянц, А. Пащука, Аркадія П. Ткача. Ці автори цілком справедливо вважають, шо судова система була одним з найважливіших чинників української державності.
Над історією створення українського права в XVIII ст. працювали В. Кульчицький,               А. Пащук, Аркалій П. Ткач, джерела українського права першої половини XIX ст. досліджувала А. Дубровіна.
У другій половині XX ст. над проблемами історії держави та права України працюють також такі вчені, як А. Апанович, Б. Бабій, В. Гончаренко, Н. Долматова, В. Дядиченко, М. Копиленко, О. Копиленко, М. Настюк, Л. Потарикіна. А. Рогожин, І. Сафронова, М. Страхов, О. Тимощук, І. Усенко, В. Чехович, А. Шевченко, А. Ярмиш та ін.
Проголошення України незалежною державою в 1991 р. потребує ще багато сил для створення ефективної державно-правової системи. Цьому допоможе вивчення історико-правової спадщини українського народу, подальший розвиток історико-правової науки в Україні.
Література:
1. Іванов В.М. Історія держави і права України: Підручник / В.М. Іванов. – К.: КУП НАНУ, 2013. – 892 с.
2. Історія держави і права України: Підручник / За ред. А.С. Чайковського. – К.: Юрінком Інтер, 2004. – 512 с. 
3. Кульчицький В.С. Історія держави і права України: Підруч. для студ. вищ. навч. закл. / В.С. Кульчицький, Б.Д. Тищик. – К.: Видавничий дім “Ін Юре”, 2006. – 624 с. 
4. Музиченко П.П. Історія держави і права України: Навч. посіб./ П.П. Музиченко.– К.: Т-во “Знання”, 2006. – 437 с.
5. Терлюк І.Я. Історія держави і права України: Навч. посіб./  І.Я. Терлюк. – К.: Атіка, 2011. – 944 с. 

          Лекція №2
Тема: Стародавні держави і право на території України (VII ст. до н. е. – VIII ст. н. е.).
План лекції:
1. Виникнення і розвиток Скіфської рабовласницької держави, її соціально-політичний устрій (VII до н.е. – III ст. н.е.). Джерела та основні риси права Скіфського царства.
2. Грецька колонізація Причорномор’я. Суспільно-політичний устрій і право античних міст-держав (VII до н.е. -  IV ст. н.е.).
3. Боспорське царство, його суспільно-політичний устрій і право (V ст. до н.е. – VI ст. н.е.).    
4. Ранньослов’янська державність. Суспільно-політичний розвиток східних слов’ян від військово-демократичної організації племен до ранньофеодальної держави. 
Першим етносом, що населяв територію сучасної України, були кіммерійці (IX- перша пол. VII ст. до н.е.). Цей давньоіранський кочовий народ, генетично близький до скіфів, займав значні простори між Дністром і Доном, а також Таманський і Кримські півострови.
Вершники, об'єднані у загони, становили основу кіммерійського війська. їм була притаманна рухомість та маневреність, що давало значні переваги у боях із піхотою. Кіммерійці — це насамперед кінні стрільці, озброєні сталевими чи залізними мечами, бойовими молотками та булавами. На чолі загонів у пер. пол. VII ст. до н.е. стояли вожді — Лігдаміс та Теушпа.
Попри значні обшири землі, де мешкали кіммерійці, наявність численних правителів-царів, створити повноцінну державу їм так і не вдалося. Завадили цьому численні племена скіфів, які у др. пол. VII ст. до н.е. витіснили кіммерійців із Причорномор'я', частково асимілювавшись з ними, частково змусивши їх перебратися на Близький Схід.
Хвиля кочових племен скіфів накотилася на причорноморські степи, утворивши могутній племінний союз — Велику Скіфію, що проіснував впродовж \^ІІ-Ш ст. до н.е. Скіфські племена освоювали територію між Меотидою (Азовським морем) та Істрою (Дунаєм). Грецький історик Геродот уявляв Скіфію у формі величезного квадрата, розміром 4 тис. на 4 тис. стадій, що практично охоплював територію сучасної України. Населення поділялося на дві великі групи: кочові племена, до яких належали скіфи-кочівники та царські скіфи, які відповідно розпорошилися на схід від Дніпра та в Криму, а також осілі племена — скіфи-землероби та скіфи-орачі, місцем розселення яких стало Лівобережжя та простори на захід від Дніпра.
На думку більшості скіфологів, кінець VI- поч.У ст. до н.е. ознаменував утворення Скіфської держави, яка досягла свого найвищого розквіту за часів царя Атея у IV ст. до н.е. Держава стала централізованою, розпочалося карбування власної монети, були розширені кордони країни. Однак у III ст. до н.е. Велика Скіфія занепадає, хоча й ненадовго. її відродження, щоправда в значно вужчих кордонах розпочалося через кілька десятиліть. В степовому Криму утворюється нова держава— Мала Скіфія із центром у місті Неаполі (поблизу сучасного Сімферополя). З цього моменту історія пізніх скіфів впродовж 600 років протікала в межах територіальних утворень Нижнього Придніпров'я, Степового Криму та Нижнього Придунав'я. У цьому ареалі розселення скіфи переходять до повної осілості, стають землеробами.
Найбільшої могутності Мала Скіфія досягла у II ст. до н.е. за часів царя Скі-лура. У І ст. до н.е. вона перебувала на новому підйомі, який змінився у кінці 11-І 11 ст. занепадом
Таким чином, Мала Скіфія проіснувала до III ст. доки не була остаточно знищена готами. Скіфологи виділяють дві основні причини занепаду держави:
а)	її міць підточували безперервні війни з іноземними державами, передусім з найближчими сусідами — сарматами;
б)	відсутність сильної централізованої влади призвела не лише до територіальної роздробленості, а й до розпаду держави на окремі частини.
Державний устрій. За формою правління Скіфське царство відносять до монархії на чолі зі спадковим царем. Історія знає імена чотирьох скіфських царів: Скілура, Палака, Фарзая та Інісмея. У них зосереджувалася судова влада, інколи вони виконували жрецькі функції, були верховними власниками землі. Проте, влада царя не була абсолютною. Вона обмежувалася радою скіфських племен, та народними зборами всіх воїнів, про існування яких повідомляє Геродот.
Апарат державного управління складався в основному із найближчих родичів царя та представників аристократії. На рівні місцевого управління продовжували панувати пережитки родоплемінної організації. Старійшини та вожді племен традиційно очолювали місцеві органи влади.
Суспільний лад. Батько історії Геродот, мандруючи чорноморським узбережжям у V ст. до н.е., залишив нам згадки про особливості суспільного устрою скіфів. З них випливає, що основні матеріальні ресурси зосереджувалися в руках скіфської знаті, до якої належали: царська родина, дружинники та багаті купці. За обсягами багатства вони не мали собі рівних серед усіх народів Східної Європи. У спогадах Гіппократа (молодшого сучасника Геродота) фігурують "скіфські багачі, що називають себе благородними, вважаються найбільш могутніми людьми у скіфів"3.
Особливе місце в суспільній ієрархії займала відокремлена соціальна верства — жерці. Вони перебували у привілейованому становищі стосовно інших соціальних груп. Разом з царем, ймовірно, здійснювали судочинство.
Найчисельнішу верству скіфського суспільства становили вільні общинники. Саме на них покладалися обов'язки військової служби, сплати різноманітних повинностей. У Малій Скіфії вільні ремісники і торгівці становили основну частку міського населення.
У середовищі скіфів існувала особлива категорія жінок, що не належала до знаті і користувалася великою повагою та авторитетом. Скіфські „амазонки" відмінно володіли різноманітними видами зброї, відзначалися агресивністю та войовничістю.
На нижній сходинці суспільної піраміди перебували раби. Вони не відігравали вирішальної ролі у системі виробництва матеріальних благ, проте їхня частка серед усього складу населення була значною. Кількість рабів зростала насамперед за рахунок військовополонених.
Археологічні знахідки дають підстави твердити про розвиненість у скіфів приватної власності, передусім на худобу та інше рухоме майно.
Основним джерелом права Скіфського царства було звичаєве право, яке так і не набуло писемної форми. Паралельно існували правові норми, встановлені царською владою.
Угоди з царем роксоланів Тасієм та царицею Боспору Гіпепірією свідчать про існування у скіфів ще одного джерела права — міжнародних договорів.
Серед злочинів найбезпечнішими вважалися злочини проти царя, тобто замах на його життя, вбивство правителя, непокора царському розпорядженню тощо. Такого роду протиправні діяння каралися смертною карою. Тривалий час у скіфів зберігалася кровна помста.
Шлюбно-сімейні відносини базувалися на принципах патріархату (зверхності батька). Дозволялося багатоженство. Привілейоване становища серед жінок займала старша дружина. Вдова померлого переходила як річ у спадок до старшого брата. Батьківський будинок разом із господарством успадковував молодший син. 
У VII ст. до н.е. на невеликому острові Березань переселенці із Греції заснували місто Борисфеніду, що стала першим еллінським поселенням у Північному Причорномор'ї. Слідом за ним з'явилися Ольвія, Херсонес, Пантікапей, Феодосія та низка інших міст, розташованих на відстані 12-15 км. один від одного, в яких пануючою формою соціального, економічного та політичною устрою суспільства була полісна модель, властива організації життя в самій Греції. Вона полягала в існуванні єдиного комплексу, до якого входило місто як центр культури, політики, ремесла, торгівлі, з одного боку, та прилегла сільська округа (хора), як осередок землеробства, з другого.
За твердженням Аристотеля, поліс виник задля потреб життя, але існував для блага людей і становив у той час найвищу форму всіх можливих об'єднань. Платон писав, що лише в полісі можна було задовольнити матеріальні та духовні потреби людини. Найвищими цінностями вважалося заняття землеробством, дотримання батьківських традицій і шанування тих божеств, найчастіше олімпійських, які були покровителями поліса.
Об'єднавчі тенденції між грецькими містами-полісами призвели до створення Боспорського царства. Воно склалося у V ст. до н.е. внаслідок союзу кількох грецьких держав, таких, як Пантікапей, Фанагорія, Гермонасса та інші. Свого найвищого політичного і культурного розвитку Боспорське царство досягає у IV — III ст. до н.е., а з II ст. н.е., зруйноване готами, розгромлене гунами, воно входить до складу Візантійської імперії як її безпосереднє володіння.
У своєму розвитку міста-держави Північного Причорномор'я пройшли три основних етапи:
1.	Ранньоантичнш (VII - І ст. до н.е.)— охоплює період від початку грецької колонізації до захоплення Понтійським царством всіх причорноморських держав;
2.	Римський (І ст. до н.е. — 70-і роки IV ст. н.е.) — характеризується початком боротьби Римської імперії з Понтійським царством, її перемогою і поширенням впливу на все Північне Причорномор'я;
3.	Пізньоантичний ( 70-і роки IV ст. — сер. VI ст.) — дослідники виділяють лише для Пантікапея та Херсонеса, які увійшли до складу Візантії.
Державний устрій міст Північного Причорномор'я визначався республіканськими традиціями, існуючими в самій метрополії. Залежно від пануючої в місті політичної сили, поліси мали аристократичний характер, як міста Боспорського царства, чи демократичний, як Ольвія та Херсонес. Вищим органом законодавчої влади у містах Північного Причорномор'я були народні збори (екклесія), в роботі яких мали право брати участь лише повноправні громадяни міста, що досягли 25-літнього віку. Жінки, іноземці та раби до участі у зборах не допускалися. Права громадянства надавалися тільки тим іноземцям, які зробили великі послуги державі.
На народні збори покладалося розв'язання питань зовнішньої політики, оборони держави, виборів посадових осіб (магістратів), утримання флоту тощо. Збори також ухвалювали закони щодо грошового обігу, надавали право на звільнення від митних зборів, приймали постанови про натуралізацію іноземців. Збори визначали винагороду та видавали почесні декрети на честь громадян, які мали особливі заслуги перед своїм народом.
Затверджені народними зборами рішення, вибивалися на плиті з білого каменя і встановлювалися у центрі міста для публічного ознайомлення.
Виконавчу владу здійснювали магістратури — колегії або окремі посадові особи — магістрати, які обиралися на народних зборах відкритим голосуванням терміном на один рік.
Вищою магістратурою була колегія архонтів, що складалася з п'яти осіб. Вона керувала всіма іншими колегіями, наглядала за фінансовою системою, відповідала за дипломатичні відносини. У разі потреби колегія архонтів скликала народні збори. Президент колегії очолював адміністративну владу усього міста.
Існували й інші колегії. Так, військовими справами відала колегія стратегів з шести осіб — найвищих воєначальників поліса. Термін повноважень членів колегії також становив один рік. Нагляд за порядком на ринках, за якістю товарів за власною сплатою мита іноземними купцями здійснювала колегія агораномів. Колегія астиномів мала поліцейські функції і стежила за порядком у міському комунальному господарстві, водопостачанні, наглядали за будівництвом, шляхами та вулицями, ремісничою діяльністю тощо.
У деяких містах Північного Причорномор"я продовжувала існувати посада царя. Щоправда, в Ольвії та Херсонесі вона була вже лише релігійною посадою, особливим магістратом. Обрана на посаду особа виконувала обов'язки довічно.
Постійно діючий орган влади — Рада міста (буле) також обиралася повноправними громадянами. Вона готувала рішення народних зборів, перевіряла кандидатів на виборні посади, контролювала їхню діяльність.
В античних містах існували й суди. Вони складалися із кількох відділів, кожен з яких відав окремим колом питань. Засуджені сплачували штрафи, у них конфіскували майно на користь держави. Особливо суворо карали вільновідпущеників, які порушили закон. їх можна було повернути до попереднього рабського стану.
У Боспорському царстві, одразу після об'єднання, містам надавалася певна самостійність у розв'язанні внутрішніх справ. Поступово залишки автономії ліквідовувалися і у перших століттях нашої ери Боспор перетворився у державу з монархічною формою правління, де в царя зосереджувалася вся повнота влади. Він стає головним розпорядником матеріальних благ і людських ресурсів.
Суспільний лад міст Північного Причорномор'я і Боспорського царства характеризувався наявністю рабів і рабовласників. Серед джерел рабства виділялися військовий полон, народження від рабині, купівля рабів на невільничих ринках або у сусідніх племен. Рабська праця використовувалася у домашньому господарстві, у ремісничих майстернях, частково у сільському господарстві. Маємо підстави вважати, що поруч із рабською широко використовувалася праця пелатів— прикріплених до землі місцевих жителів. Обробляючи землю, вони змушені були віддати частину врожаю власникам земельних угідь.
Новим явищем соціального життя Боспору у римський період стала поява вільновідпущеників. Характерно, що переважна більшість документів засвідчує підпорядкованість колишніх рабів єврейській общині. Вихід із рабства міг відбутися лише у тому разі, коли вільновідпущеник зобов'язувався сповідувати іудаїзм, дотримуватися відповідних обрядів та відвідувати синагогу.
У Боспорі, зокрема в портових містах Горгипії та Фанагорії, значну економічну силу набрали купці-судновласники (навклери). Лише в Горгипії їх нараховувалося 45 осіб, що свідчить про достатньо високий рівень розвитку торгового судноплавства.
Джерелами права в містах Північного Причорномор'я були рішення народних зборів, декрети рад міста, розпорядження магістратів та магістрів, місцеві звичаї. У Боспорському царстві основним джерелом права стала законодавча діяльність царів.
Земля перебувала як у державній, так і приватній власності. У зв'язку з цим значного розвитку набуло забов'язальне право. Налагоджені торговельні зв'язки з сусідніми країнами зумовили появу таких договорів як позики, дарування, купівлі-продажу, поклажі тощо. Більшість важливих угод купівлі-продажу укладалися при свідках, у державних установах або за присутності чиновників.
Відомості про стан кримінально-правових відносин надзвичайно скупі. Найнебезпечнішими злочинами вважалися зрада, змова, у Боспорському царстві повстання проти правителя. За їх здійснення на винного очікувала смертна кара.

Лекція №3
Тема: Держава і право Київської Русі (ІХ – початок ХІІІ ст.)
1. Етапи державно-правового розвитку. Норманська, антинорманська теорії та теорія  пантюркізму походження державності у східних слов’ян. 
2. Суспільний лад, соціальні стани. 
3. Державний устрій. Вищі та місцеві органи влади і управління. Судові органи. Судовий процес.
4. Правова система. Джерела та основні риси давньоруського права.
Вітчизняна наука про виникнення Руської держави. Сучасні дослідники обстоюють думку, що Руська держава у своєму формуванні пройшла кілька етапів. Вихідним пунктом утворення державності були племінні об'єднання східного слов'янства. "Повість минулих літ" зафіксувала їх близько 15-ти. Поступово вони видозмінюються і перетворюються на племінні князівства із власною територією, притаманною їм культурою, побутом, звичаями, зрештою, із зародками
державності.
Другим етапом формування держави стало виникнення ранньодержавних об'єднань у дніпровських та ільменських слов'ян, відповідно з центрами у Києві та Новгороді. Консолідація кожного з них відбувалася в різних політичних умовах. У кінці VIII — на початку IX ст. на Подніпров'ї, раніше за інші східнослов'янські землі, складається утворення з виразними ознаками державності. Первісним територіально-політичним ядром "Руської землі" було полянське племінне князівство на чолі з місцевою правлячою династією. Єдність території князівства базувалася вже не на родоплемінній спільності, а на політичній. "Руська земля" була самодостатнім утворенням державного типу.
Важливим кроком на шляху розширення кордонів "Руської землі" стало об'єднання новгородських і київських земель. Його здійснив у 882 році князь Олег із династії Рюриковичів, підступно знищивши місцевих правителів і захопивши Київ. Політичний переворот та зміна правлячих династій сприяла розвитку об'єднавчих процесів. Київ був проголошений "матір'ю градів руських", а його влада поширилася далеко на північ, включивши в свою орбіту як слов'янські, так і не слов'янські племена і народності.
За формою правління Руську державу відносять до монархії. Великий князь був старшим (сюзереном) стосовно місцевих князів (васалів). Він володів найбільшим і наймогутнішим князівством — Київським, тому й носив титул Великого князя Київського. Взаємини з іншими князями врегульовувалися договорами, в яких, з одного боку, визначалися права і обов'язки великого князя, а з іншого — його васалів.
У зв'язку з тим, що впродовж усього періоду існування єдиної Руської держави рівень повноважень центральних інститутів влади не був сталим, розглянемо кожен із них окремо:
- Великий князь Київський очолював державу. На стадії її формування функції князя полягали головним чином в організації збройних сил, командуванні ними, збиранні данини, налагодженні зовнішньої торгівлі. У цей час утворюються князівський домен (маєток із землями та обслугою), в якому князі змушені були вести господарство на зразок бояр. Пізніше його діяльність ускладнюється, а функції розширюються. У великого князя зосереджуються законодавчі (прийняття законів), виконавчі (призначення та контроль за органами місцевої влади), судові (здійснення верховного правосуддя) функції.
•	Рада при князі — дорадчий орган князя. До нього входили дружинники, бояри, духовенство. Разом з князем розглядалися питання зовнішньої політики, укладення союзів, видання нових законів;
•	віче — збори жителів міста та приміської округи чоловічої статі з метою вирішення найважливіших питань внутрішнього життя. Скликалися з ініціативи князя, правлячої верхівки чи народу;
•	князівські з'їзди — орган державної влади, що вийшов на провідне місце в період розпаду Київської Русі (кінець XI — поч. XII ст.). З'"їзди мали загально державний характер, на них збиралися князі, бояри, інколи церковна знать. Вони вирішували питання припинення міжусобних воєн, організації опору зовнішнім ворогам, ухвалювали нові закони.
Місцеві органи влади. Повноважними представниками князівської влади на місцях були посадники у містах і волостелі у сільській місцевості.
У Руській державі склалися наступні соціальні групи, які умовно можна поділити на: 1) аристократичну верхівку, до якої входили київські князі, місцеві (удільні) князі, бояри, дружинники, священики; 2) вільних общинників; 3) напівзалежне населення (смерди, рядовичі, закупи); 4) залежне населення (холопи челядь) тощо. Провідне місце в ієрархічній піраміді займали (див. схема 2):
а)	князі київські— перебували на вершині влади у Х-ХІІІ ст.. Великий Київський князь був не тільки верховним правителем країни, землі чи волості, але й володарем міста, розпорядником усього місцевого життя. Йому належало право розподілу і перерозподілу земельного фонду, контролю за державними податками;
б)	місцеві (удільні) князі — це переважно представники київської князівської династії, що перебували у васальній залежності від Великого князя. Місцеві князі очолювали адміністрацію, військо, здійснювали судочинство в уділі самостійно чи через своїх уповноважених тіунів;
в)	бояри — це великі землевласники. Наявність великої власності була передумовою для того, щоб стати боярином. Виникли із основного ядра родових старійшин;
г)	дружинники. Спочатку військові, згодом стали отримувати від князя землю, осідати на ній і зливатися з боярством;
д)	священики поділялися на "білих", тобто парафіяльних священиків, котрі не давали обітниці не вступати до шлюбу (целібат), та "чорних" — ченців, з яких обиралися вищі духовні владики. Вони проживали в монастирях.
До категорії вільних общинників або (люди) належали як сільський, так і міський елемент — ремісники, купці.
До напівзалежного населення належали:
а)	смерди, тобто основна група сільського населення, що мала свій будинок, вела власне господарство, мала в користуванні ділянку землі. Вони були зобов'язані сплачувати податки, але не були особисто прикріплені до землі;
б)	рядовичі — особи, які перебували у тимчасовій економічній чи особистій залежності внаслідок укладення договору — "ряду";
в)	закупи — це одна із категорій рядовичів, що на умовах особистої застави брала в борг "купу", тобто позику грошима. Закуп працював лише на полі господаря і не мав права його покинути доти, поки не повертав борг. Якщо він цього не робив — перетворювався на раба.
Окремо виділяється група осіб, яка перебувала під патронатом церкви. До неї належали: а)	задушні люди — холопи, яких господар за заповітом відпустив на свободу;
б)	прощеники — колись вільні люди, що стали холопами, а потім господарем були прощені;
в)	ізгої— вихідці із різних соціальних груп, які з одного стану вийшли, а до іншого не потрапили.
У князівських та боярських господарствах мешкали і працювали вотчинні ремісники. їхнє життя "Руська правда" оцінює у 12 гривень.
У найбільш пригнобленому становищі перебувало повністю залежне населення, яке поділялося на дві категорії:
а)	холопи — це люди, які ставали невільниками внаслідок скоєного злочину, неповернення боргу, самопродажу, одруження на рабині. Холопами також ставали закупи-утікачі;
б)	челядь — особи, що потрапили в рабство внаслідок полону. Також були абсолютно безправні.
Джерела права. Ними в Київській Русі були як звичай, так і закон. Найдавнішим джерелом права будь-якого народу, у тому числі й українського, був звичай. У IX ст. він набув значення неписаної правової норми. У цей час звичаєве право позначалося такими староруськими термінами як "правда", "покон", "закон". Неписане звичаєве право знайшло своє місце у перших актах князівського законодавства, які скоріше фіксували звичаєві норми, ніж створювали нові.
Першою писаною збіркою права, яка, на жаль, не дійшла до нас, був "Устав і закон руський". На його існування вказує згадка, що міститься у статті 6 русько-візантійського договору 945 року.
Писані норми права на Русі зустрічаються також у формі договорів. В історичних та правових пам'ятках того часу вони мають назву "миру", "ряду". Відомі наступні договори:
•	договір князя з народом. Укладався в разі обрання князя на віче або в разі самовільного захоплення князівського столу. В період становлення держави (IX — XI ст.) укладалися як усно, так і письмово. З XII ст. договори стали оформлятися лише в письмовій формі. У них зазначалися умови, на яких князь мав здійснювати свою владу. Договір скріплювався взаємною присягою народу і обраного князя. Вона складалася обома сторонами у формі хресного цілування;
•	міжкнязівські договори. Відомі з XII ст., мали на меті запобігти чи припинити міжусобні війни, розв'язати існуючі суперечності. Зазвичай називалися "хрестовими грамотами"; 
-	договори Русі з Візантією 911, 945, 971 років. В історико-правовій літературі часто зустрічається згадка про договір 907 року. Проте, за твердженням дослідників руської історії та права, посилання на нього є некоректним, адже не доведена реальність існування самого договору.
Договір 911 року містив зобов'язання греків перед Києвом і навпаки. Зобов'язання греків були набагато ширшими, ніж зворотні.
Договір 945 року князя Ігоря є додатковим до договору 911 року. Його статті мають характер уточнень та доповнень, спричинених новими обставинами. Невдалий похід Ігоря на Візантію і, як наслідок, звуження зобов'язань греків перед Руссю знайшов відображення в статтях, які забороняють русичам боротися за Корсунську землю, зобов'язують надавати грекам військову допомогу.
Договір 971 року року є самостійною угодою князя Святослава після поразки в бою під Доростолем. У чотирьох статтях київський князь бере односторонні зобов'язання не воювати з греками, завжди виступати союзником, мати з ними "мир і міцну дружбу";
-	"Устави" та "Уроки" княгині Ольги (X ст.) є першими зразками князівської правотворчості.  Урок означає "уректи", тобто проголосити,  висловити, а устав — "установити", "постановити". Уроки видавалися за власним бажанням княгині, стосувалися здебільшого фінансових справ держави, носили тимчасовий характер. Устави мали погоджуватися з представниками державної влади, насамперед з князівською Радою і діяли на увесь період перебування князя при владі.
Серед даного виду джерел збереглися:
•	Устав земляний князя Володимира Святославовича. В ньому визначалися основи державного устрою та правового становища дружинників;
•	Устав князя Володимира (церковний) — короткий, конспективний кодекс церковно-судового права, що діяв від часу прийняття християнства аж до XVIII ст.;
Устав князя Ярослава (церковний) — ще одна пам'ятка церковного права, яка розвиває ідеї, закладені в Уставі князя Володимира. Він визначає церковну юрисдикцію по справах моралі, сім'ї та шлюбу, а також тих, що стосувалися злочинів священиків, членів їхніх родин, церковної обслуги. Оригінал тексту не зберігся.
Найвідомішою пам'яткою права цього періоду, безумовно, є "Руська правда" — перший відомий нам кодифікований збірник Київської Русі. 
Оригінал "Руської правди" не зберігся. її текст вдалося відтворити за 106 списками, що збереглися у Кормчих книгах та інших юридичних збірниках. Списки — це тексти "Руської правди", переписані, вірогідно, місцевою адміністрацією, суддями, один в одного. їх цікавив насамперед зміст постанов, а не форма їх викладу. Залежно від часу написання, обсягу та авторства дослідники поділяють "Руську правду" на три редакції:
1.Найдавніша або " Коротка правда ". В її тексті зустрічаються фрагменти давньоруського права, які відносять ще до VIII—IX ст.;
2.	"Розширена правда", час укладення якої відносять до періоду князювання Володимира Мономаха або його сина Мстислава (перша третина XII ст.). Поділяється на дві частини;
3.	"Скорочена правда" створена шляхом вилучення низки статей із "Розширеної правди". Більшість науковців відносить її появу до XV чи навіть XVII ст. Збереглася лише у двох списках.
Пам'ятки іноземного права. Окрім власне руських (місцевих) джерел права, широкого застосування набули й іноземні джерела. їх поява на Русі була обумовлена впливом візантійської церкви, особливо після прийняття християнства у 988 році. До них належать:
•	"Закон судний людем"- юридичний збірник, укладений болгарським царем Гимеоном (893-927 рр.), який є переробкою деяких візантійських і давньоєврейських законів;
•	"Номоканони" (на Русі називалися Кормчі книги) — це юридичні збірники, в яких містилися як церковні правила, так і настанови римських і візантійських імператорів про церкву (капоп -релігійне правило, потоз — постанова імператора);
-"Еклога" (досл.—вибрані закони) — офіційний законодавчий звід візантійського права VIII ст., пам'ятка законодавства іконоборців. Мала на меті обмежити церковні привілеї та землеволодіння, спрямовувалася проти пишності обрядів, збільшення кількості монастирів. Проголошувався намір слідувати принципам християнської моралі, зокрема запроваджувався, хоч і не завжди послідовно, принцип рівності всіх перед законом, оплата державної діяльності суддів, безкоштовність судових послуг для учасників процесу. Значно пом'якшено відповідальність за злочинні діяння. Зменшено кількість жорстоких процедур під час страт. Законодавець відмовився від публічного спалення, розп'яття тощо. В цілому система покарань націлювалася на невідворотність і справедливість від плати за вчинене діяння. Від відповідальності звільнялися діти до 7-літнього віку та особи, що здійснили злочин у стані афекту. Збірник регулював також шлюбно-сімейні відносини, зобов'язальне право, проблеми власності. "Еклога" зустріла шалений спротив духовенства і, зрештою, була відмінена;
•	"Прохірон"(879 р.) Своєрідний посібник для вивчення законодавства Візантійської імперії. Ним відмінена низка положень "Еклоги", внесено зміни до багатьох діючих джерел права. В галузі спадкового права відмінив інститут заповіту, збільшив розмір передшлюбного подарунка з боку нареченого тощо;
•	"Книги законні" — це переклад візантійських законів. їх джерелами були закони візантійських імператорів, "Еклога" та "Прохірон". На Русі з'являються в кінці XII — на поч. XIII ст.. Основна увага приділена кримінальному праву, зокрема системі покарань за злочини проти держави, віри, життя, здоров'я, честі фізичних осіб;
Кримінальне право. "Руська правда" не знала достатньо чіткого визначення злочину. Під злочином давньоруська пам'ятка права розуміла "обіду", тобто нанесення матеріальної, фізичної чи моральної шкоди. Церковне законодавство знало іншу назву злочину — "гріх".
"Руська правда" визнавала наступні види злочинів:
•	злочини проти життя. Найтяжчим серед них вважалося вбивство. Навмисне вбивство називалося "душогубством". За здійснення вбивства в розбої передбачалося найсуворіше покарання — потік і пограбування (вигнання з общини та конфіскація майна);
•	нанесення тілесних пошкоджень. За "Короткою правдою" злочином вважалося позбавлення особи життєво важливих органів, насамперед ноги, руки, ока, носа. Значний штраф у розмірі 20 гривень (напіввіра) пояснювався тим, що потерпіла особа обмежувалася у правоздатності. Вона потрапляла під опіку церкви, де її спостигала так звана громадянська смерть;
•	злочини проти здоров'я. До них відносилися нанесення ран та ушкоджень, побої. За їх здійснення передбачався штраф у розмірі три гривні; злочини проти честі. Йдеться про образу не словом, а фізичною дією. Цей вид злочину перекликається зі змістом злочину проти здоров'я, однак відповідальність передбачалася значно суворіша. Так, за удар невийнятим із піхов мечем, передбачалися санкції вчетверо суворіші, ніж за тяжку рану. Такі ж стягнення очікували того, хто вдарить іншого батогом, долонею чи зворотньою стороною меча або посягне на символ чоловічої гідності — бороду та вуса; 
-	майнові злочини. Право не розрізняло пограбування від розбійного нападу чи від крадіжки. Без сумніву, ці кримінально-правові категорії містяться в одному терміні— "татьба". Тяжкість татьби залежить насамперед від цінності вкраденого. Найбільший штраф у розмірі 12 гривень накладався на осіб, що вчинили викрадення холопа чи бобра. Як бачимо, раб ставився на один щабель із твариною.
На визначення тяжкості покарання впливало і місце вчинення крадіжки. Суворіші наслідки наступали для злодія, що реалізував свій злочинний намір шляхом викрадення майна чи тварин із закритого приміщення — хліва, будинку тощо;
•	знищення чужого майна. "Руська правда" розрізняє підпал рухомих і нерухомих речей. В першому випадку передбачався штраф у 3 гривні, а в іншому — підпал будинку і присадибних будівель карався "потоком і пограбуванням";
•	злочини проти шлюбу та моралі. Виникають після прийняття християнства, містяться в церковних уставах. До цієї категорії злочинів належали:
•	злочини, що підлягали церковному суду та грошовому штрафу на користь церковної влади. А саме: шлюб між родичами; двоєженство як чоловіка, так і жінки; розлучення, не освячене єпископом, тощо;
•	злочини, що підлягали суду князя чи спільному суду князя і церкви. А саме: викрадення нареченої, зґвалтування, підпал церковних будівель тощо. В цьому разі штраф ділився між церквою і світською (державною) владами;
•	злочини проти держави. У "Руській правді" не згадуються, проте відображені в інших історичних та правових пам'ятках даної епохи.
Система покарань. "Руська правда" не знала смертної кари, хоча, як зазначалося, джерела повідомляли про її застосування. Ймовірно, страти людей, які виступали проти князя, були настільки звичайною справою, що законодавець не вважав за потрібне навіть згадувати про неї. Відтак у Київській Русі були відомі такі види покарань:
-	кровна помста. "Коротка правда" визнавала можливість кровної помсти.
Проте в разі відсутності месників чи небажанні родичів потерпілого мстити встановлювалася грошова компенсація. Помста мала застосовуватися тільки при двох видах злочину: вбивстві та нанесенні тяжких ран і сильних побоїв. Рішення про її здійснення приймалося судом.
В другій половині XI ст. Ярославичі відмінили систему кровної помсти в інтересах привілейованих верств суспільства;
•	потік і пограбування — найбільш суворе покарання, що передбачало вигнання злочинця з общини, перетворення членів його родини на рабів і конфіскації належного йому майна. Застосовувався за три види злочину: вбивство в розбої, підпал будинку і присадибних будівель, повторне конокрадство;
•	віра — грошове стягнення за вбивство у розмірі 40 гривень. Відомі і подвійна віра (80 гривень), коли з'являється право-привілей; напіввіра (20) гривень за вбивство чи нанесення каліцтва жінці; дика віра— складчина членів общини. Вона виплачувалася у двох випадках — при ненавмисному вбивстві під час сварки чи на бенкеті та в разі відмови общини видати злочинця чи здійснювати заходи з його розшуку. Хто не міг виплатити стягнення, що йшли до князівської скарбниці, ставав рабом.
Інші штрафи за вбивство представників нижчих верств суспільства коливалися у розмірі від 5 до 12 гривень;
•	продаж — штраф, що йшов до скарбниці князя у трьох розмірах, залежно від виду злочину: а) тяжкі злочини —■ 12 гривень; б) інші злочини — 3 гривні; в) малозначні — 60 кун;
•	урок — грошова компенсація, яку отримували потерпілі від злочинів. Розміри визначалися судом;
•	 головщина — грошове стягнення на користь сім'ї чи родичів убитого. На думку вчених, розмір головщини відповідав розміру віри.
Суд та його компетенція. Судових органів як спеціальних закладів у Руській державі не існувало. Судові функції виконували представники центральних і місцевих органів влади. Суд не був відділений від адміністрації.
Залежно від категорії справ, що розглядалися судами, їх можна поділити на світські, до яких належали общинні, князівські, вічові, доменіальні або приватні, та церковні.
Общинний (вервний) суд в період становлення держави діяв як єдиний судовий орган. Згодом здійснював судові функції паралельно із князівським і вічовим судами. До його складу входили найповажніші члени общини, яких називали "судними мужами" або "добрими людьми". Під їхню юрисдикцію потрапляли як цивільні справи, так і кримінальні, зокрема вбивство чи крадіжка, здійснені на території общини.
Князівський суд очолював сам князь або урядовці, що здійснювали правосуддя від його імені. Серед них виділялися тіуни та вірники. Як і князь, вони проводили судочинство як у центрі, так і на місцях. Постійно діючими в містах були суди посадника, а в сільській місцевості — волостеля. Вони ухвалювали вироки з усіх справ, окрім торговельних, які розглядалися тисяцькими. їм підлягало все населення, окрім священиків, та справ, що відносилися до компетенції
церковних судів.
Вічовий суд. Спочатку вирішував усі справи: політичні, цивільні, кримінальні. Згодом — лише найважливіші. Йому були підсудні справи проти князів, членів їх родини, державних чиновників;
Доменіальні, вотчинні або приватні суди здійснювали землевласники стосовно підлеглого їм населення — невільників, рабів, інколи щодо закупів.
Церковні суди. Після хрещення Русі київські князі визнали церковне судочинство обов'язковим. Суди існували при єпископствах і підкорялися канонічній владі пшскопа. їм підлягали священики і монахи, їхні родичі, церковна обслуга, особи, що перебували під опікою церкви. Духовенство та церковні люди у всіх справах були підсудними лише церковному суду. Злочин проти церкви, здійснений світською особою, розглядався на спільному засіданні за участю князя і єпископа.
Організація судочинства. Судовий процес в Руській державі називався "тяжба". Сторонами виступали як юридичні (церква, верв), так і фізичні особи. Не могли бути свідками жінки і закупи. Процесуальні сторони називалися істця-ми, сутяжниками або суперниками.
Судовий процес розпочинав потерпілий. Він самостійно домовлявся із своїм супротивником з приводу передачі спору до суду, або ж від імені останнього передавав виклик. В обох випадках неявка приводила до заочного вироку. При необхідності підсудного доставляли силою.
Суду фактично належала роль посередника між обома сторонами. Засідання відбувалися публічно, проводилися усно. Процес носив обвинувально-змагальний характер, відбувався у присутності свідків. Сторони змагалися в словесній баталії за формулою "слово проти слова", підтверджуючи свої заяви й клопотання доказами.
Система доказів. Історичні та правові джерела Київської Русі містять згадки про наступні види доказів:
•	власне зізнання підозрюваного;
•	свідчення видоків, тобто очевидців;
•	свідчення послухів, тобто гарантів доброї слави однієї чи іншої сторони,
що брала участь у процесі;
•	зовнішні ознаки злочину (синці, сліди від побоїв, рани тощо), а також "лицо" (звідси "факт на лицо") — знайдені у підозрюваного речові докази;
•	суди божі вважалися одним із найважливіших доказів. Це пов'язано з глибокою релігійністю, вірою в надприродні сили. До судів божих належали:
а)	рота (присяга) для язичників, хресне цілування для християн. Вважалося, що той, хто іменем бога чи божества присягався, не міг обманювати, тому що ним же і буде покараний;
б)	жереб. До нього доходило тоді, коли сторони відмовлялися від присяги або ж таким чином суд вирішував кому присягати;
в)	ордалії. Про них йдеться в трьох статтях "Руської правди". Випробовування водою проводилися при позовах на суму меншу за півгривні золота, а розпеченим залізом — на більшу суму. В першому випадку підозрюваного зв'язували і кидали у воду. Якщо він потопав — визнавався невинним. В іншому — не винним визнавався той, у кого рани швидко загоювалися або не залишалося слідів від опіків;
г)	судовий поєдинок або поле, відомий з XIII століття, замінив ордалії.
Призначався судом через два тижні після останнього засідання. Якщо призначений поєдинок не відбувався, винною визнавалася особа, яка не з'явилася на нього. Справу вигравав той, хто перемагав під час поєдинку.
Цивільне право.
1.	Право власності. В "Руській правді" відсутні спеціальні статті про земельну власність. Як відомо, вона існувала у вигляді общинної власності, князівських володінь, боярських і монастирських вотчин. Власність общини на землю базувалася на природному праві; князівська набувалася шляхом освоєння пусто порожніх земель та захоплення общинних, а боярська і монастирська збільшувалася за рахунок князівських пожалувань.
Попри появу права-привілею з виданням "Правди Ярославичів", власність представників різних верств населення закон захищав рівною мірою. Незалежно від соціального статус власника штраф за знищення йому належного знаку власності був однаковим — 12 гривень. Це означало, насамперед, захист самого принципу власності, а не об'єкту і не особи, на майно якого посягав зловмисник.
2.	Зобов'язальне право. В Київській Русі були відомі наступні види договорів:
•	договір обміну — один із найдавніших видів договорів. Згадки в історичних і правових пам'ятках відсутні, однак немає жодних сумнівів в його існуванні;
•	договір купівлі-продажу. Найчастіше згадується купівля чи продаж холопів. Як правило, угода здійснювалася при свідках чи митнику (чиновнику). Особливі умови стосувалися купівлі-продажу коня. Ця торгова операція повинна була проводитися при свідках і митнику одночасно. Про перебування землі в обороті свідчать знайдені дослідниками купчі. У цих письмових документах вказувалися покупець і продавець, ціна, а також описувалися межі земельної ділянки;
•	договір поклажі — це передача власних речей комусь на зберігання. На Русі не був широко розповсюдженим. Укладався без свідків, проте, якщо особа вказувала, що передала на зберігання майна більше, ніж отримала, то хранитель міг очиститися від підозри присягою;
•	договір позики — кредитні операції з грішми, продуктами, речами. Як правило, укладався в присутності свідків. Виняток становила позика на суму до З гривень. В цьому разі достатньою підставою для стягнення боргу з особи, що його не повертала, була присяга кредитора;
- договір особистого найму. Укладався в присутності свідків. Міг привести до холопства, якщо наймит утікав від свого господаря.
При укладенні договорів часто використовувалися символічні дії — так званий могорич, зв'язування рук. Використовувалося рукобиття, звідси вислів "ударити по руках."
3. Спадкове право. "Руська правда" знала успадкування за законом і за заповітом. За законом родове майно могли успадковувати лише сини. Батьківський двір без розподілу переходив до молодшого сина. Дочки спадкоємцями не вважалися, оскільки могли виносити майно за межі роду. В разі відсутності у спадкодавця синів, його майно переходило до братів. Вони були зобов'язані забезпечити приданим дочок померлого, коли ті вступали до шлюбу. Згодом "Розширена правда" передбачила, що майно померлого смерда, в якого не було синів, могло переходити у власність князя, а дочки від батьківського спадку отримували невелику частку на прожиття. Майно ж бояр і дружинників, які не мали синів, успадковували дочки. Все це є свідченням появи правових привілеїв для представників аристократичної верхівки.
До досягнення повноліття спадкоємців спадком розпоряджалася їхня мати. Вдова отримувала частку майна від чоловічого спадку, а також своє материнське майно, якими вона розпоряджалася на свій розсуд. Однак заповідати вона могла лише своїм дітям. Якщо вдова одружувалася вдруге, то з найближчих родичів призначався опікун, який користувався прибутками з майна підопічного. Опікуном могла бути і стороння людина, якщо про це прямо вказувалося в заповіті. З досягненням повноліття спадкоємцями опікун мав повернути належне їм майно. Якщо з його вини щось пропадало, то він повинен був відшкодувати збитки.
З прийняттям християнства з'явився ще один спадкоємець за законом. В одній із статей "Руської правди" йдеться про обов'язковість передачі частини спадку на користь церкви.
Шлюбно-сімейне право. Формування норм шлюбно-сімейного права на Русі відбувалося внаслідок поєднання місцевих правових звичаїв і привнесених з кінця X ст. християнських. На відміну від візантійських церковних норм, якими за певні правопорушення передбачалася смертна кара чи покалічення, руська система покарань була набагато ліберальнішою. Нею передбачалися іпітимійні санкції (покаяння), а також грошові штрафи на користь єпископа.
Шлюб, як і розлучення, монопольно здійснювалося церквою. "Без вінчання одруження є незаконним і неблагословенним" — свідчать церковні настанови. Шлюбний вік для нареченого наступав з 15 років, а для нареченої— із 13— літнього віку. Цих норм не дотримувалися, шлюби між 10-річними були звичним явищем. Більше двох разів одружуватися не дозволялося. Священикам заборонялося благословляти такий союз, адже за порушення цієї норми їм загрожувало відлучення від церковного сану.
Приводом для розлучення були в переважній більшості проступки дружини. Хоча інколи вона також могла бути ініціатором розлучення. Це могло статися, коли чоловік мав великі борги і був неплатоспроможним або зловживав спиртними напоями.
Розірванню шлюбного союзу і створенню нової сім'ї церква чинила всілякі перешкоди. Своїй першій дружині чоловік мав виплатити велику матеріальну компенсацію, а також повинен був сплатити штраф на користь церковної влади. Його розмір залежав від соціального статусу чоловіка. Чим вище становище в суспільстві займало подружжя, тим вищий штраф сплачувався.
Церковними канонами на Русі заборонялося двоєженство, одруження кровних родичів, а також шлюб християнина з представниками нехристиянських віросповідань. Такими способами церква зміцнювала сім'ю, сприяла утвердженню одношлюбності та подружньої вірності.

Лекція №4
Тема: Галицько-Волинська держава – спадкоємиця державно-правової традиції Київської Русі (перша пол. ХІІІ – перша пол. ХІV ст.)
План лекції:
1. Утворення Галицько-Волинської держави та етапи її розвитку.
2. Суспільний лад. Князі. Боярська аристократія. Духовенство. Соціальний склад міського населення. Селянство. 
3. Державний лад. 
4. Правова система. Джерела та основні риси права.
Відносно централізована Руська держава у першій третині XII ст. розпадається на окремі князівства, які продовжують вести міжусобні війни. Київ втрачає свою колишню могутність, політичну вагу і звання об'єднавчого центру Русі. Зі складу Руської держави виділяються незалежні Чернігівське, Новгород-Сіверське, Переяславське, Волинське та Галицьке князівства, кордони яких розташовані в межах сучасної України. За двома останніми, після їх об'єднання, в історичній літературі міцно закріпився титул "спадкоємниці Київської Русі".
Маючи тісні зв'язки між собою, Галицьке і Волинське князівства тривалий час існували самостійно. Спроби об'єднання двох сусідніх князівств завершувалися невдачею. Лише у 1199 волинському князю Роману Мстиславовичу вдалося об'єднати Галичину та Волинь.
Утворення Галицько-Волинської держави та приєднання до неї Києва стало подією великої історичної ваги. Недаремно літописець називав Романа великим князем, "царем на Русі", "самодержцем всея Русі", причому термін "самодержець" вперше в літописі вжито щодо нього.
Зі смертю Романа Мстиславовича в 1205 році розпочинається новий виток розбрату, чвар, князівсько-боярських міжусобиць, який, зрештою завершився у 1238 році черговим об'єднанням Галичини та Волині і утвердженням його в місті Києві. Ці події пов'язані з іменем сина Романа Мстиславовича — Данила Галицького. Саме йому вдалося створити державу, яка викликала повагу з боку західноєвропейських правителів і обережність у войовничого протектора — Золотої Орди.
Особливості політичного розвитку. Галицько-Волинське князівство стало одним із найпомітніших державних утворень на землях роздробленої Русі, що успадкувало її державно-правові традиції. Саме західно-руські землі продовжували залишатися носіями основних рис суспільного ладу та державного устрою, що донедавна були притаманні відносно єдиній Руській державі. Водночас політичний розвиток Галицько-Волинського князівства відзначався своєрідністю та неповторністю, що вирізняв його з-поміж інших князівств, створених після розпаду Русі. До таких особливостей можна віднести:
•	значну роль галицького боярства в управлінні князівством. В окремі періоди історії Галицько-Волинської держави князь потрапляв в політичну залежність від бояр. Від їхньої волі нерідко залежала доля князівського столу (запрошення чи зміщення князів), переміщення князів із Галича до Володимира чи навпаки, як це сталося із Романом Мстиславовичем, недопущення до спадкоємної влади його дружини та двох синів. Основою економічної могутності бояр було зосередження в їхніх руках великої земельної власності, яка приносила значні прибутки. Другим джерелом збагачення служили вищі адміністративні посади, що були пов'язані з неконтрольованою системою кормління;
•	могутність боярства відобразилась на ролі постійного інституту державної влади — Боярської ради, відомої в Галицько-Волинській землі з першої половини XIV ст. Вона скликалася князем за згодою боярської верхівки. Не будучи вищим органом центральної влади, Боярська рада відігравала велику роль у політичному житті цієї землі. Так, з першої половини XIV ст. стало діяти правило, за яким закон вступав у силу лише після ухвалення його Боярською Радою і підписання князем;
•	в організації місцевого управління боярству також належала виняткова роль. Воно привласнило собі право роздавати міста і волості, наділяти земельними ділянками. Навіть Данилу Романовичу не вдалося припинити цю практику;
•	вплив Золотої Орди на Галицько-Волинське князівство був значно меншим, ніж на інші руські князівства. Якщо для північно-руських земель (Володимира, Суздаля, Рязані) "татарське ярмо" тривало до 1480 року, то Галичина, Волинь і більша частина українських земель позбулася його значно раніше;
•	Галицько-Волинське князівство не поділялось на уділи. В період після 1245 року формою правління на цій території став своєрідний дуумвірат (спільне правління двох великих князів). Під рукою Данила перебувала Галичина, Дорогочинська, Белзька та Холмська земля на Волині, а під впливом Василька знаходився Володимир разом з більшою частиною Волині;
•	відомий єдиний випадок, коли князівським столом заволодів боярин не династично-князівського походження. У 1210 році князем Галицьким став боярин Владислав, який, правда, незабаром був страчений; значний вплив на формування суспільно-політичних відносин у Галицько-Волинському князівстві здійснювало західноєвропейське право. Достатньо сказати, що така суспільна верства як лицарство, формувалося за правилами, що складається в країнах Західної Європи. Саме з Угорщиною, Литвою, Ватиканом, насамперед, підтримували найтісніші контакти галицько-волинські правителі;
- існування віче, яке, на відміну від Новгородської землі, не мало істотного значення. Спроби князя Данила скликати його у 1231, 1235 роках і знайшов у нього підтримку для боротьби з боярством виявилися марними;
галицько-руські землі були рано відірвані від торгового шляху "із варяг і греки". Однак цей фактор ніяк не відбився на господарській системі князівства. Навпаки, це стало поштовхом до розвитку міст і зростання чисельності населення. Оскільки за етнічним складом воно було неоднорідним, млі їм організовувалося за общинним принципом, який в подальшому переросте в цеховий.
Галицько-Волинська держава має велике значення для історії українського народу. Вона не тільки продовжила державницьку традицію Руської держави, а й досягла значного політичного, економічного, культурного розвитку, вийшовши на передові позиції серед країн Східної Європи.
Джерела права. У Галицько-Волинській державі в основному збереглася правова система, що функціонувала на Русі як до її розпаду, так і в князівствах, створених на її руїнах. Відомості про інші правові джерела надзвичайно .купі. Вони, безумовно, були, однак, монголо-татарська навала, потім литовсько-польські завойовники планомірно знищували історичні, правові, культурні пам'ятки українського народу. Таким чином, окрім давньоруських джерел права, у Галицько-Волинському князівстві мали застосування й інші нормативно-правові акти. Йдеться про правові пам'ятки, що дійшли до наших днів:
•	"Грамота князя Івана Ростиславовича (Берладника) 1134 року". Вона регламентувала правове становище іноземних купців під час перебування їх на території князівства, встановлювала пільги для купців із Болгарії;
•	"Рукописання (заповіт) князя Володимира Васильковича 1287 року". В ньому повідомляється про передачу князівських володінь разом з експлуатованим населенням своїм спадкоємцям. Серед спадкоємців фігурує ім'я дружини князя, якій він передавав не родові маєтності, а куплені;
•	"Уставна грамота Волинського князя Мстислава Даниловича 1289 року", яка регламентувала розміри та норми повинностей міського населення на користь князя.
На території Галицько-Волинського князівства саме в цей період набуває поширення німецьке право, яке отримало назву магдебурзького. За ним міста звільнялися від управління і суду, земельних власників, на чиїй території знаходилися. Першими право на самоврядування отримали у 1324 році міста Володимир-Волинський, а в 1339 році — Санок.

Лекція №5
Тема: Державно-політичний устрій і право на українських землях литовсько-польської доби (друга половина XIV – середина XVII ст.). Запорозька Січ, її військово-адміністративний устрій.
План лекції:
1. Литовсько-Руська держава, суспільний лад та право (др. пол. ХІV – перша пол. ХVІ ст.). Зміни правового статусу українських земель.  Судова система. 
2. Українські землі під владою Речі Посполитої (др. пол. ХVІ – перша пол. ХVІІ ст.). Суспільний лад, державна система, суд і процес. Основні риси права. 
3. Запорозька Січ: військово-адміністративний устрій і право. Особливості судового процесу. Система покарань.   

Ліквідація останнього осередку державності — Галицько-Волинського князівства — поклало край періоду державної самостійності Русі. Землі нинішньої України надовго потрапляють у залежність від більш успішних сусідів — Литви і Польщі. Знайомлячись з обставинами їх експансії на українські землі, варто звернути увагу на особливості захоплення тих територій, де йшов процес формування української нації.
Важливе значення для засвоєння суті існуючих між Литвою і Польщею об'єднавчих тенденцій має з'ясування загроз та викликів на їх адресу з боку Московського царства та Тевтонського орден. Впоравшись із цим завданням, студент дистанційної форми навчання має наблизитися до розуміння двостороннього руху назустріч, аж до злиття державних систем обох країн в одну — Річ Посполиту Польську.
Відтак вбачаємо нагальну потребу в поглибленому вивченні правових пам'яток даної епохи, що діяли на українських землях обох держав, зокрема, і об'єднаної загалом. їх опрацювання сприятиме засвоєнню змісту базових нормативно-правових актів, насамперед Великого князівства Литовського, які в своїй основі складалися із норм руського права.
Серед рецептованих джерел цього періоду велике значення мало магдебурзьке право. У Литві воно називалося німецьким, а в Польщі — так зрослося із місцевими правовими звичаями, що стало називатися польським. Дозволи на самоврядування отримували й українські міста. Проте правозастосовча практика на цих територіях мала свої характерні риси. Виявити їх — одне із завдань, винесених на самопідготовку. На поч. XV ст. остаточно склалася держава, до якої входили території нинішньої Литви, Білорусії, більшої частини України і частини західних земель Російської Федерації (Смоленська, Калузька, Тульська і Орловська області). Держава носила офіційну назву — Велике князівство Литовське. Проте в історичній літературі досить часто її називають Литовсько-Руською державою, другою частиною назви підкреслюючи, що близько 9/10 території князівства становили анексовані українські, білоруські та великоруські території.
З приєднанням величезних східноєвропейських просторів становище Великого князівства Литовського на зовнішньополітичній арені не поліпшилося. Тиск Тевтонського ордену з північного заходу не зменшився. З півдня значної шкоди завдавали набіги кримських татар. Ще грізніша небезпека насувалася з боку централізованого Московського князівства, що проголосило своїм гаслом "збирання руських земель". Виснажливі війни, людські жертви і територіальні втрати спонукали Литву до пошуків надійного союзника для організації опору зазіханням сусідніх держав. Ним виявилося Королівство Польське.
Тевтонський орден становив загрозу і для Польської держави. У політичних колах зріла ідея об'єднання Литви та Польщі з метою організації боротьби зі спільним ворогом — німецькими хрестоносцями. Здавалося, що з укладенням династичного шлюбу між Литовським князем Ягайлом і королевою Ядвігою та підписанням у 1385 році Кревської унії об'єднавча ідея отримала своє втілення. Однак "приєднати всі свої землі, литовські та руські" Ягайлові так і не вдалося. На заваді цьому процесу став Великий князь Литовський Вітовт, в особі якого литовсько-руська верхівка побачила захисника державної незалежності. Початок відродженню Литовського князівства було покладено Острівською угодою 1392 року, за яким Ягайло затвердив Вітовта довічним Великим князем Литовським. Городельський сейм 1413 року надав Литві гарантії того, що навіть після смерті Вітовта, вона матиме статус держави з власними органами управління. До 1569 року Велике князівство Литовське, маючи тісні стосунки з польською короною, існувало як самостійне державне утворення.
Державний устрій. Процес еволюції державного ладу у Великому князівстві Литовському дослідники умовно поділяють на три етапи:
Перший охоплює період з XIII ст. до кінця XIV ст. У цю епоху верховна влада перебувала в руках усього князівського роду. Вирішення найважливіших питань внутрішнього та зовнішнього життя країни відбувалося на засіданнях сеймів — князівських з'їздах, які в Литві отримали назву "старі думи". У них брали участь усі дорослі, у тому числі найбільш авторитетні жінки князівського роду.
У цей період Великому князю належала законодавча влада лише в одному воєводстві — власній вотчині, Віденському князівстві. В інших землях законодавча і виконавча влада належала членам "старих дум" — удільним князям;
На другому етапі (XV ст.) влада Великого князя посилюється, до нього переходять законодавчі функції. Він ліквідує удільні князівства та замінює місцевих князів намісниками. Виконувати державні функції з 1413 року йому допомагає державна рада, що складається з незначної кількості обласних правителів, тобто намісників. Пізніше державна рада стала називатися пани-радою.
Кінець XV — поч. XVI ст. — до Люблінської унії 1569 року — охоплює третій період еволюції державних органів. Привілеєм 1492 року легалізується становище пани-ради, а привілеєм 1506 року її права розширюються, і вона стає органом законодавчої влади.
До складу пани-ради входило близько 80 осіб, серед них постійну квоту мали 4 католицькі єпископи, представники місцевої адміністрації та центральної влади.
У середині XV ст. у Литві з'являється шляхетський вальний сейм. Проте до появи II редакції Литовського статуту (1566 року) сейм не мав значного впливу на формування державної політики. Лише після її ухвалення до вального сейму переходить більша частина законодавчих повноважень. Решта — залишалася у компетенції Великого князя Литовського. До складу сейму входили представники центральних та місцевих органів влади, князі. Склад пани-ради поповнювали також представники від шляхти. З укладенням Люблінської унії пани-рада злилася з польським сеймом і функціонувала в подальшому як єдиний державно-правовий механізм Речі Посполитої.
Сейм у Литві— орган станово-представницької монархії. Починаючи з 1507 року, до його складу обираються лише представники шляхетського стану. Саме з цього часу посада Великого князя стає формально виборною. Вона продовжує передаватися у спадок, але сейм мав затвердити того представника князівської династії, який мав управлінські здібності.
Сейм скликався з ініціативи князя і складався із двох палат — панів-радних і шляхетства. Засідання проводилися окремо по палатах, проте присутність князя під час голосування панів-радних була обов'язковою. Остаточне рішення ухвалювалося на спільному засіданні обох палат. Постанови приймалися одностайно. Консенсус досягався різними методами, у тому числі й шантажем, погрозами застосування фізичної сили. Рішення сейму набирало законної сили з моменту його підписання Великим князем Литовським.
Органи управління. У Литві не склалися окремі органи виконавчої влади, як і не існувало поділу влади на окремі гілки. Управлінські функції не були відокремлені від законодавчих і зосереджувалися у князя, панів-радних, сейму.
Місцеві органи влади виникають в кінці XIV ст. після ліквідації удільних князівств та створення замість них інституту намісників. Вони стали представляти князівську владу на місцях. Призначаються князем із числа місцевих магнатів або довірених людей із центру. Обіймають посади старост, воєвод, городничих, тобто комендантів великих фортець, яких у державі налічувалося близько півтора десятка.
Важливе місце в системі місцевого самоврядування належало сільським громадам або "копам". Управління у громаді здійснювали обрані на віче строком на один рік старець чи отаман та громадська рада. Вони забезпечували збір податків, розподіляли обов'язки між членами общини. Старцю разом з громадською радою належало право здійснення громадського або копного суду. 
У Литовсько-Руській державі окреслилися наступні суспільні верстви:
боярсько-шляхетська аристократія, до якої входили:
а)	магнати — власники великих земельних латифундій, наділені маєтками за військову службу, та вихідці із руських князівських родів. їм дозволялося мати військові підрозділи, які направлялися до об'єднаного литовського війська в разі військових дій проти нього. Так, князі Острозькі мобілізовували 426 кінних воїнів, Радзивіли — 628 тощо;
б)	шляхта — середні та дрібні земельні власники, що отримали земельні наділи за особисту військову службу. Якщо в XIV-XV ст. шляхтичем міг стати представник будь-якої суспільної верстви, здатний взяти особисту участь у військових діях, то в XVI ст. доступ до шляхетського стану був спочатку обмежений, а перед Люблінською унією взагалі унеможливлений;
в)	"путні бояри" або "панцерні слуги"— це проміжна верства між шляхтою і селянством. Путними їх називали тому, що несли "путну" (подорожну) службу кур'єрів, гінців Великого князя на професійних засадах. До їх числа потрапляли зубожілі бояри та вихідці із заможних селянських верств. З ухваленням Люблінської унії отримали рівні права з магнатами та шляхтою;
- духовенство — поділялося на римо-католицьке і православне. За привілеєм 1387 року перші звільнялися від податків, 4 єпископи ставали постійними членами князівської ради, пізніше були представлені в пани-раді. Становище православного духовенства було гіршим. Великий князь мав право втручатися у внутрішні справи православної церкви. Вищі духовні ієрархи не обиралися, а призначалися князем. Церква не мала своїх представників у центральних органах державної влади;
селянство поділялося на:
а)	особисто вільних або "похожих", які в будь-який момент могли покинути землевласника. Мали особисту власність, платили повинності. Залежно від способу сплати поділялися на:
1.	тяглих селян — ті, хто працюючи на землі, застосовували тяглову силу - коня чи вола;
2.	ремісників та службових селян. Ремісники виготовляли вироби для потреб села, мешкали в сільській місцевості. Службові селяни — це сільські жителі, які виконували економічну службу, тобто рибалки, бортники, конюхи тощо;
3.	чиншові селяни— ті, що користувалися земельним наділом і за його оренду сплачували натуральний податок — чинш. В разі користування землею впродовж кількох поколінь набували право власності на неї;
б)	напіввільне селянство — "закупи" або "непохоже", що не мали права вільно покинути землевласника, доки не повернуть борг. В разі відпрацювання взятого кредиту — ставали вільними. В іншому випадку — рабами;
в)	невільники До них відносилися раби та отчичі. Раби перебували у власності господаря на становищі речі. Раб мав право на особисте майно, отримував "місячину" (певну кількість продуктів харчування на місяць), міг виступати свідком у справі, але не свідчити проти свого власника. Представники національної меншини не могли мати християнина своїм рабом.
Огчичі — це кріпаки. У XIV- XV ст. вони були особисто невільні, проте мали певні майнові права, сплачували землевласникові натуральний чи відробітковий чинш.
Джерела права. До найважливіших литовсько-руських пам'яток можна віднести звичаєве право, "Руську правду", а також привілеї (приватні закони) литовських князів. Останні поділялися на дві категорії — загальноземські та обласні:
- загальноземські привілеї. їх зміст полягав у наданні Великим князям Литовським певних пільг окремим фізичним особам, суспільним станам, містам, церквам, монастирям. Серед станів виділялася насамперед шляхта та духовенство. Найвідомішими серед цієї групи джерел є: а)	Шляхетський привілей Ягайла 1387року — забороняв католикам одру
жуватися на православних, доки останні не перейдуть у лоно римської церкви;
б)	Городельським привілеєм 1413 року ще більше звужувалися права православних, їм заборонялося займати вищі посади в державі, брати участь у засіданнях пани-ради, шляхетських з'їздах чи сеймиках;
в)	Гродненський 1432 року та Трокський привілей 1434року, змістом яких стало повернення політичних та майнових прав українській та білоруській аристократії в разі прийняття ними католицизму. Православним князям та боярам було обіцяно не застосовувати до них покарань інакше, ніж на підставі судового вироку;
г)	Віленський привілей 1457року урівнював литовську, в тому числі й українську шляхту, у правах із польською. З цього часу їм дозволялося здійснювати судочинство над сільським населенням; вони звільнялися від податків і повинностей; отримували право вільного виїзду за кордон. Разом з тим шляхті і духовенству заборонялося поселяти у своїх володіннях непохожих селян та невільників. Привілеєм, фактично, був започаткований процес закріпачення селянства.
З кінця XIV ст. Великим князем стали надаватися привілеї окремим землям, воєводствам, іншим адміністративно-територіальним одиницям. В літературі вони отримали назву "уставні грамоти" або обласні привілеї.
У другій половині XV ст. з'явилися збірники законів, які інколи називають кодексами. Першою спробою кодифікації литовсько-руського права став Судебник Казимира IV Ягеллончика,_затверджений 1468 року у Вільно.
В основу Судебника, що складався із 25 артикулів, було покладено місцеве звичаєве право та судову практику з кримінальних справ. У ньому знайшли відображення ряд норм, очевидно, запозичених з "Руської Правди".
Своєрідним джерелом права є Литовська метрика — документи і матеріали князівської канцелярії, перші згадки про яку відносять до другої половини XIV ст. В ній міститься низка законодавчих актів, судових вироків, декретів, що вносилися сюди за рішенням князя та панів радних.
Широка дипломатична діяльність князівства знаходила відображення в міжнародних договорах князів з німецьким орденом (1367 року), Польщею, південно-руськими князівствами.
Найвизначнішою пам'яткою права означеного періоду, безумовно, є Литовський статут у трьох редакціях 1529, 1568, 1588 років. Якщо перша редакція 1529 року захищала права земельної аристократії і селян, то друга — розширяла шляхетські вольності, одночасно обмежуючи права селянської верстви. Апогеєм розширення шляхетських прав стала третя редакція Литовського статуту. Вона заклала підвалини процесу закріпачення широких верств селянства. Чинність III Литовського статуту не поширювалася на Брацлавщину, Київщину, Волинь у зв'язку з приєднанням цих територій у 1569 році до польської корони. На цих землях діючою була II редакція Литовського статуту, який за регіоном свого найбільшого поширення отримав назву Волинського статуту.
Правова неврегульованість окремих сфер суспільних відносин вимагала від законодавця термінового забезпечення наявних прогалин. Під цим кутом слід розглядати видання "уставів" та "ухвал", здійснених литовськими князями для впорядкування окремих фінансових та економічних питань. Серед цієї групи правових пам’яток найбільше значення мала "Устава на волоки", ухвалена Сигізмундом-Августом у квітні 1557 року. Вона мала своїм завданням проведення глибоких перетворень у сфері аграрних відносин.
Серед рецептованих (запозичених) іноземних джерел в Литовсько-Руській державі виділялося так зване німецьке або магдебурзьке право, детальніше про яке йшлося в попередньому розділі і йтиметься в наступному.
Суд та його компетенція. II Литовським статутом було фактично завершено загальну судову реформу, розпочату в 1564 році Белзьким привілеєм.
За II редакцією Литовського статуту князівство Литовське було поділене на староства, а ті в свою чергу — на повіти. Судовою реформою передбачалося створення в кожному повіті 3-х судів: земського, гродського, підкоморського.
Земський суд єдиний із тогочасних судів не залежав від адміністрації. Складався із судді, підсудка та писаря (3 члени суду), які обиралися шляхтою і затверджувалися королем. Членами земського суду могли бути лише шляхтичі повіту. Земський суд засідав тричі на рік. Кожна судова сесія називалася "роком" або "каденцією". Як правило, тривалість сесії становила три тижні. Суд розглядав справи, що підлягали "праву посполитому і службі земській військовій". Однак на практиці земському судові була підсудна не лише шляхта. В ньому розглядалися справи про злочини представників різних верств і суспільних прошарків, за які в основному передбачалися штрафи. Тільки земський суд здійснював контроль за діяльністю і правильністю винесених рішень гродським судом. На засідання земського суду за наявності поважних причин можна було не з'являтися двічі. Третя неявка на суд не звільняла від відповідальності.
Гродський або замковий суд не був відокремлений від адміністрації. Глава адміністративної влади повіту— староста був головою гродського повітового суду. Членами гродського суду були також гродський суддя та писар. Увесь склад суду призначався. Гродському судові були підсудні усі справи про тяжкі кримінальні злочини, за які передбачалася смертна кара.
Юрисдикція гродського суду поширювалася не лише на шляхту, а й на селян, служилих людей, міщан, бояр — усіх тих, хто працював у панських маєтках. Поза компетенцією гродеьких судів перебували жителі міст, що володіли магдебурзьким правом.
Підкоморський суд — це спеціальний повітовий суд, що розглядав земельні спори, пов'язані із визначенням кордонів маєтностей. Із числа осіб, рекомендованих шляхтою, князь призначав підкоморія, який і здійснював судочинство. Підкоморій призначався довічно або до "милості" Господаря. Суд провадився однією особою — підкоморієм або коморником. Рішення ухвалювалися з виїздом на місце спору.
Свідками на підкоморському суді могли бути лише християни різноманітних станів. На суді заслуховувалися не менше 9 свідків, які попереджалися підкоморієм про відповідальність перед Богом за неправдиві свідчення.
Апеляційною інстанцією для всіх трьох повітових судів був Великий князь Литовський.
Діяльну роль у всіх трьох повітових судах відіграв возний — посадова особа, котра збирала необхідні для суду докази, виїзджала для огляду місця злочину, фіксації факту смерті, нанесення тілесних пошкоджень, виступала у суді з цього приводу офіційним свідком.
Після Люблінської унії 1569 року у Речі Посполитій була проведена нова реформа судової системи, що мала на меті зменшення кількості апеляційних справ, які розглядалися єдиною апеляційною інстанцією — Великим князем Литовським. Оскільки з 1501 року Великий князь одночасно став і королем польським, кількість таких справ значно зросла. Відтак з 1578 року запроваджується Луцький трибунал — вища судова установа для Волинського, Брацлавського і Київського воєводств. Саме ці, правобережні українські землі, внаслідок унії 1569 року, були відторгнуті від Литви і перейшли до Польщі. Запровадження окремого трибуналу свідчить про те, що ці землі зберігали певну автономію, у тому числі і в судочинстві. Луцький трибунал проіснував впродовж 10 років, до 1589 року.
Судовий процес. Попередні слідчі дії проводилися возним. У присутності свідків він здійснював огляд місця злочину, констатував смерть, встановлював степінь завданих тілесних пошкоджень, оцінював розмір завданих збитків. Висновки возного заносилися до спеціальних книг, записи яких служили доказами на суді і могли бути підставою для затримання підозрюваного. Відомості про нього вносили до іншої книги, що в народі отримала назву "чорної".
Потерпілий міг помиритися із злочинцем на будь-якій стадії процесу. Родичі чи сторонні особи мали право викупити злочинця від покарання, навіть у тому разі, якщо він був засуджений до страти.
У разі здійснення злочину дітьми їхні батьки зобов'язані були доставити обвинувачуваних до суду. В противному разі самі батьки притягувалися до відповідальності, але без застосування заходів, пов'язаних із позбавленням волі. Смерть обвинуваченого не припиняла кримінального переслідування. Відповідальність перекладалася на дорослих дітей або родичів. Щоправда, вони підлягали лише штрафним санкціям.
Метою покарання в першу чергу визнавалося відшкодування збитків потерпілому. Держава отримувала компенсацію за судові витрати, утримання злочинця лише в тому разі, коли повною мірою був задоволений позов потерпілого чи його родичів. Якщо коштів, виручених із продажу майна злочинця, вистачало на задоволення матеріальної частини позову потерпілого і не більше, то державні інстанції свою частку не отримували взагалі.
Кримінальне право. "Кривда", "виступ" або "гріх" — ці поняття знайшли широке застосування в русько-литовському праві для визначення поняття злочину. Литовський статут в його трьох редакціях виділяє наступні види злочинів:
•	злочини проти віри. Закон заохочував перехід із іудейства чи ісламу до православ'я чи католицизму. Однак перехід християнина в зворотному напрямку передбачав спалення тих, хто намовив до прийняття іншої віри;
•	злочини проти життя. Законодавець розрізняв убивство навмисне, ненавмисне і з необережності. За скоєння вбивства навмисного передбачалася смертна кара, а також відшкодування родичам за смерть близької людини. їм сплачувалася головщина. За вбивство шляхтича вона становила 100 коп. грошей3. За вбивство простолюдина її розмір коливався від 3 руб. до 60 коп. Статут виділяє й інші форми насильницького позбавлення людини життя, такі як вбивство пана своїм слугою, за яке передбачалося четвертування злочинця; вбивство дітьми своїх батьків тягло за собою публічне осоромлення злочинця, якого спочатку возили по людних місцях і кліщами шматували тіло. Процедура закінчувалася втопленням у мішку, до якого поміщали домашніх тварин — кота, собаку, курку, а також вужа;
•	злочини проти сім'ї. До них відносили: укладення шлюбу проти волі батьків та за відсутності бажання потерпілої: двоєженство; викрадання заміжньої жінки з її волі чи без неї; укладання шлюбу між кровними родичами. За злочини проти сім'ї, окрім останнього, винні особи підлягали смертній карі. В останньому випадку шлюб розривався, діти вважалися незаконнонародженими, конфіскувалося половина майна злочинців;
•	злочини проти моралі. До цієї групи відносилося зґвалтування. У цій справі основним доказом для суду служив крик потерпілої. Якщо вона цього не робила або ніхто не чув — факт злочину був відсутній. В разі доведення своєї правоти, потерпіла отримувала нав'язку (відшкодування за нанесені побої, рани, образу честі). Покарання могло бути відмінене в разі згоди потерпілої вийти за між за кривдника;
•	злочини проти держави. Називалися "образа маєстату господарського". До них відносилися такі діяння як перехід на бік ворога, змова, повстання, зрада державі. За їх здійснення передбачалася смертна кара, позбавлення шляхетської честі і конфіскація майна.
Серед майнових злочинів Статут розрізняв:
а)	крадіжку. Покарання залежало від цінності вкраденого, способу вчинення злочину, соціального становища злочинця. Якщо злочинець не міг відшкодувати завдані збитки, повернути вкрадене, то застосовувалася смертна кара;
б)	пограбування обкладалося лише різноманітними штрафами; 
в)	розбійний напад. Посягання на особу з корисливою метою передбачало смертну кару. Шляхтич притягувався до відповідальності лише тоді, коли був затриманий безпосередньо на місці злочину;
г)	знищення або спалення майна. Навмисний підпал житлового будинку передбачав спалення злочинця. Інші способи знищення майна як от: рибальство в чужих водоймах, полювання в чужих угіддях, псування греблі, гатки, млина передбачали штрафи у розмірі 12 коп. грошей;
-	замах на життя особи і її майно визначалося терміном "наїзд" або "кгвалт". Під ними Статут розумів бандитський напад однієї особи чи групи осіб. Завершеним злочином вважалося вбивство, нанесення тілесних пошкоджень або матеріальних збитків. Згідно з артикулами (статтями) Литовського статуту, на організатора нападу і вбивць очікувала смертна кара. Для співучасників, що здійснили напад з метою заволодіння чужим майном, передбачалося тюремне ув'язнення строком на 1 рік і 6 тижнів.
Види покарань. Система покарань, що склалася в Литовсько-Руській державі, в узагальненому вигляді мала наступний вигляд:
-	грошові стягнення:
а)	годовщина — плата родичам за голову вбитого. Залежала від соціального стану потерпілого. Розмір шляхетської головщини становив 100 коп. грошей;
б)	нав 'язка — компенсація потерпілому за образу честі, за завдані побої, рани, каліцтво. Розмір шляхетської нав'язки становив 12 коп.;
в)	ґвалт — спеціальні штрафні санкції в розмірі 2 коп. грошей, що сплачувалися потерпілому за насильницькі дії проти нього. Шляхетський Ґвалт становив 12 коп.;
г)	вина— сплачувалася за особливо тяжкі злочини і йшла до державної скарбниці;
д) заклад — це один із способів забезпечення виконання вироку. Він полягав У особистій домовленості сторін чи спеціальному рішенні князя про обов'язковість штрафних санкцій в разі невиконання однією із сторін судового
рішення;
є) шкода — відшкодування потерпілому за завдані матеріальні збитки.
Встановлювалася судом індивідуально. - фізичні та майнові покарання:
а)	смертна кара;
б)	болісні та члепоушкоджувальні покарання; 
в)	тюремне ув'язнення;
г)	позбавлення прав або виволапня. До нього засуджувалися ті, хто не підкорявся рішенню суду. Виволанець позбавлявся всіх громадянських прав. Під страхом такого покарання заборонялося переховувати виволанця, давати йому продукти харчування. Ця особа перебувала поза законом, її дружина вважалася вдовою, а діти сиротами;
д)	позбавлення честі. Покарання застосовувалося лише до шляхти. Позбавленими шляхетської честі вважалися не тільки засуджені до цього виду покарання, а й засуджені на смерть, але помилувані внаслідок викупу. Позбавленого честі заборонялося переховувати, вступати з ним у будь-які контакти. Йому дозволялося емігрувати за кордон або перетворитися на раба.
Види доказів. Доказами в Литовсько-Руській державі визнавалися:
•	особисте зізнання;
•	письмові документи;
•	огляд місця злочину та "лицо". Як було зазначено вище, висновок возного служив важливим доказом по справі. "Лицо" (речовий доказ), знайдене у не винуватої особи, давав їй можливість відвести від себе підозру шляхом складення очищувальної присяги;
•	свідки. Поділялися на офіційних (возний) і приватних. Як і в попередню епоху, приватні свідки ділилися на видоків і послухів. Свідками могли бути лише християни, а з представників етнічних меншин тільки татари, що перебували на службі у князя. Свідчити не могли слуги у справі їхнього пана, раніше засуджені, співучасники злочину, божевільні тощо. Покази шляхтича мали більшу доказову силу, ніж свідчення "посполитого", тобто простолюдина;
•	присяга. За рішенням суду присягу складала одна сторона під час засідання суду, у присутності священика. Присяга застосовувалася тоді, коли не було доказів або вони були недостатніми для вирішення справи. Безпідставно обвинуваченим дозволялося присягою очистися від підозри; жереб уже не був самостійним доказом. Суд застосував його в разі сумні вів та вагань по справах, де не було свідків, або ж обидві сторони виявили бажання присягнути. Кидався жереб, вигравав справу той, кому випало присягати; зізнання під час тортур. Застосовувалися у разі підозри за вчинення крадіжки, якщо підозрюваний був раніше засуджений. Тортури тривали впродовж години. Коли підозрюваний зізнавався, мав бути "скараний на горло", коли ж ні — позовник мав заплатити нав'язку за заподіяння страждань.
Цивільне право. Цивільні справи, в яких відповідачем виступали неповнолітні діти, суди не розглядали до того часу, доки особа не досягне свого повноліття. Суб'єктами правовідносин у суді виступали дорослі діти, але якщо вони жили при батькові, то позов направлявся від його імені, а позов дружини — від імені чоловіка. Залежне населення не мало права на звернення до суду. Тільки власник міг представляти їхні інтереси в суді.
1) право власності. Об'єкти власності у Великому князівстві Литовському поділялися на нерухомі, до яких відносилися земля, будівлі, ліси, та рухомі — всі інші рухомі речі.
Головна увага приділялася правовому регулюванню земельної власності. Найбільші земельні володіння належали Великому князю Литовському. Крім великокнязівського, існувала магнатська, шляхетська, церковна та селянська власності. Залежно від способу набуття права власності маєтки поділялися на: родові, тобто отримані в спадщину батьком і передані сину; вислужені або одержані в тимчасове користування на певних умовах, наприклад "до живота" чи до "волі панської"; придбані внаслідок купівлі-продажу.
Земельна власність усіх видів була недоторканною. Однак існували певні винятки. Піддані, що втекли до "землі ворожої"', розглядалися як державні злочинні, а їхні маєтки переходили до скарбниці князя. Діти злочинця втрачали право на нерухоме майно. Проте воно відновлювалося, якщо злочинця затримували і передавали до великокнязівського суду. Позбавлялися права на частку батьківського володіння доньки, які вийшли заміж за іноземця або не отримали батьківського благословення на шлюб.
Право володіння підтверджувалося грамотою чи давністю часу. У разі відсутності підтверджувальних документів на нерухоме майно, воно відбиралося і передавалося до скарбу Литовського князя.
Литовський статут у всіх трьох редакціях покладав зобов'язання на кожного землевласника відбувати військову повинність особисто і, залежно від розміру земельної посілості, мав відправити до війська певну кількість озброєних підданих. Шляхтич, який відмовлявся виконати військову повинність без поважних на те причин, позбавлявся права володіння землею. Маєток переходив до земельного фонду Великого князя. 
Договори у Великому Литовському князівстві укладалися здебільшого письмово у присутності свідків. Судовий чиновник фіксував факт відсутності примусу з боку однієї із сторін та засвідчував дієздатність контрагента.
Загалом зобов'язальні відносини не отримали значного поширення. В умовах натурального ведення господарства найчастіше застосовувалися (див. схему 4) договори обміну і дарування. З розвитком грошових відносин набуває поширення договір купівлі-продажу рухомого майна. Нерухоме майно здебільшого здавалося в оренду або передавалося у заставу. Саме застава в Литовсько-Руській державі була провідною формою забезпечення виконання зобов'язань. Перехід права володіння від боржника до кредитора забезпечував останньому повернення боргу, а право користування заставленим майном відкривало можливість отримання додаткових прибутків. Заставодержатель мав право розпоряджатися заставленим майном, але лише в рамках інституту перезастави третім особам. Перезастава могла здійснюватися тільки в обсягу боргу і на тих самих умовах, що й застава.
У разі передачі маєтків у заставне володіння з ними відходили і рухомі речі, зокрема, знаряддя праці, особи, які працювали чи проживали на території маєтностей.
Особливість заставного володіння Литовсько-Руської держави полягала в тому, що передаватися в заставу могли не лише особисті майнові права, а й державні посади. Правові джерела зафіксували непоодинокі факти передачі у заставу прав старости чи міського війта.
Термін передачі нерухомості у заставне володіння визначався за згодою сторін. За Литовським статутом заставлене майно не підлягало давності і не переходило у власність заставодержателя, а залишалося заставою довічно, аж до викупу боржником або його спадкоємцями.
Заставлену нерухомість власнику дозволялося передавати у спадщину як за законом, так і за заповітом. Але якщо у договорі застави вказувалося про перехід права власності на нерухомість у разі невикупу, то кредитор з моменту закінчення терміну ставав її власником.
Рухомими речами дозволялося тільки володіти, але не користуватися. Наслідком невикупу речі в зазначений термін ставав її продаж з дозволу суду. Якщо виручені кошти були більшими за борг заставника, то надлишок повертався останньому. Коли ж сума була меншою за борг, різниця стягувалася з решти майна заставника.
Договір застави рухомого майна укладався на невизначений термін. У такому разі заставодержатель звертався до суду, який призначав строк викупу, про що повідомлявся заставник. Якщо впродовж цього часу заставник не викупляв річ, то право власності на неї переходило до заставодержателя.
3) спадкове право. Родову земельну власність у XVI ст. продавати заборонялося. Можна було продати лише 1/3 родового маєтку, а решту заставити. Ні за яких обставин батько не міг позбавити родової спадщини своїх дітей. За заповітом спадкодавець мав право розпоряджатися лише купленою або вислуженою у князя земельною власністю, рухомим майном.
Держава ретельно охороняла майнові права спадкоємців, створюючи законодавчі перешкоди для несумлінних спадкодавців. Відтак процедура складання заповіту була досить складною. Вона розпочиналася із дозволу шляхетської чи копної ради на внесення до заповіту саме того переліку майна, яким мав право вільно розпоряджатися власник. Заповіт складався в усній чи письмовій формах у присутності одного члена пани-ради та не менше двох шляхтичів.
За законом у Литовсько-Руській державі спадкоємцями вважалися діти, брати, сестри, батьки та інші кровні родичі. Не мали право на спадок наступні категорії осіб із числа спадкоємців за законом:
донька, яка вийшла заміж без дозволу батьків чи опікунів; вдова шляхетського роду, що без батьківської згоди вийшла заміж за простолюдина;
незаконнонароджені діти (бенкарти); діти державних злочинців.
Законодавець розрізняв батьківське і материнське майно. Батьківське передавалося у спадок лише синам, а дочкам надавалося придане із четвертої частини усього майна. У свою чергу материнське майно розподілялося порівну між усіма дітьми.
У разі відсутності спадкоємців майно ставало вимороченим і переходило до державної скарбниці Великого князя Литовського.
Шлюбно-сімейне право. За звичаєвим правом на українських землях, що потрапили під вплив Литовського князівства, шлюб міг укладатися без вінчання в церкві. Шлюб набував законної сили при виконанні кількох умов. Насамперед наречені мали отримати згоду батьків. По-друге, вимагалася публічність укладання шлюбного союзу, зовнішнім виразом якого було весілля. По-третє, подружжя мало сплатити владі грошовий податок.
З XVI ст. в Литовсько-Руській державі узаконюється форма церковного шлюбу. Набирають поширення заручини, що скріплювалися свідками та символічними діями. При заручинах шлюб мав бути укладений в обумовлений термін. У разі неявки однієї із сторін на вінчання передбачалися різноманітні штрафи. Розлучення відбувалося за згодою обох сторін. Особи, які уклали шлюб за звичаєвим правом, за розлученням зверталися до світського суду, вінчані — до церковного.
Церква охороняла шлюб і сім'ю значно ширшим арсеналом засобів. Щоб запобігти сімейним драмам, церковне законодавство визначило лише два приводи для розлучення — перелюбство і тривала та невиліковна хвороба одного із подружжя.
В шлюбі чоловік мав перевагу над своєю дружиною і дітьми. Особиста влада чоловіка спиралася на його домінуюче становище в родині. Він був власником будинку, а , значить, і всіх осіб, які проживали у ньому.
За литовсько-руським правом майно належало всій родині. Дружина вступала до шлюбу з приданим. Для забезпечення її майнових інтересів чоловік вносив і свою частку, як заставу до спільного майна. Недоторканість приданого дружини гарантувалося "віном" чоловіка, тобто актовим записом. Чоловік міг віддати дружину, а батько — дітей у тимчасове рабство, передати їх під заставу, в найми, словом, використати замість себе як засіб повернення боргу. Влада батька була незаперечною і довічною як над дітьми, дружиною, так над зятями та невістками. Дорослий одружений син, що мав своїх дітей, міг передати себе в заставу, але договір оформлявся від імені батька та інших членів родини.
На початку XIV ст. у Польщі відбувається процес централізації польських земель. Незворотних обертів об'єднавчі тенденції набирають за часів князювання Казимира НІ (1333-1370 pp.). У 1340-х роках до своїх володінь Казимир включає й західноукраїнські землі — Галицьку, Белзьку та Холмську, що остаточно були приєднані у 1387 році. Приблизно в цей же час визнала свою залежність від Казимира і Мазовецька земля. Однак, процес об"єднання всіх польських земель так і не завершився.
Скориставшись із внутрішніх чвар у Литві, 1430 року Польща поширює свою владу на Західне Поділля із центром у Кам'янці. Водночас Чернігівщина, Новгород-Сіверщина й Стародубщина потрапили під владу Московського царства, Північною Буковиною оволоділа Угорщина. У 1359 році ця територія опинилася під владою Молдавії, а в середині XVI ст. Північна Буковина разом з Молдавією потрапили до складу Туреччини.
З кінця XIV ст. впродовж наступних майже 200 років долю більшості українських земель визначав політичний курс Польщі і Литви, спрямований на обопільне зближення.6
Результатом тривалого руху назустріч один одному стало ухвалення на Люблінському сеймі 1569 року унії, яка юридично оформила об'єднання Польщі
і Литви в одну державу — Річ Посполиту (Республіку). Основними умовами, на яких відбулося об'єднання, були:
-очолює Річ Посполиту  король, що обирається на спільному сеймі представників Польщі і Литви;
•	при коронуванні король присягав на вірність обом народам;
•	підтверджувалися всі права і вольності шляхти та привілеї окремих осіб;
•	укладені до унії міжнародні договори обох країн денонсувалися, якщо вони були спрямовані проти однієї із договірних сторін;
•	запроваджувалася спільна монета;
•	узаконювалося право набувати землі для польської шляхти в Литві і для литовської в Польщі.
Після злиття двох держав в одну Велике князівство Литовське не втратило повністю своєї самостійності. Воно продовжувало мати у своєму розпорядженні власне військо, законодавство, окрему адміністрацію, чинну фінансову систему. Втрати торкнулися донедавна належних їй українських земель — Київщини, Волині, Поділля, що відійшли до Польського королівства. Щоправда, на Люблінському сеймі українська делегація неодноразово порушувала питання про можливість включення України, як третього суб'єкта, до складу Речі Посполитої. Хоча цього зробити не вдалося, король змушений був піти на значні поступки українським депутатам. Одразу після укладення унії своїм привілеєм він підтвердив рівноправність православних і католиків, дозволив користуватися українською мовою у діловодстві й зносинах коронної канцелярії з місцевою адміністрацією. Принаймні, ще впродовж двох десятиліть українські землі у складі королівства Польського мали статус, близький до автономного.
Державний устрій. Система державної влади та управління у своєму розвитку пройшли кілька етапів, а саме:
I	етап охопив період з другої половини XIV ст. до першої пол. XV ст. У цей час Польща являла собою своєрідну станово-представницьку монархію на чолі з королем та однопалатним парламентом. До його складу входила королівська рада (магнати та католицькі священики), а також представники від шляхти;
II	етап — друга пол. XV ст. -1572 рік — період ранньофеодальної республіки на чолі з королем. У 1476 році була створена окрема шляхетська палата, що отримала назву посольської зборні. З цього часу вальний (загальний) сейм складається з двох палат — сената і посольської зборні. Король став носієм виконавчої і до певної міри законодавчої влади. Він входив до складу сенату, був його головою. У разі відсутності короля на засіданні, ухвали та рішення сейму визнавалися неправомірними.
На III етапі (1572-1791 pp.) відбулося різке послаблення королівської влади. Змінилася форма правління в Речі Посполитій. Вона продовжує залишатися республікою, але влада монарха вже не передається в спадок. Він обирається на елекційному сеймі, що проводився на полі, неподалік від Варшави.
Державний устрій Речі Посполитої в основному сформувався у перші роки її існування. Значний вплив на його еволюцію мали так звані "Генрікові артикули", ухвалені сеймом у зв'язку з обранням королем затятого католика, учасника Варфоломіївської ночі (масового знищення протестантів), французького принца Генріха Валуа у 1572 році. Не пробувши й шести місяців королем Речі Посполитої, він повернувся до Парижу, де зайняв порожній французький престол.
Приймаючи польську корону, Генріх Валуа зобов'язався не вирішувати питань війни і миру, не скликати народного ополчення ("посполитого рушіння") без згоди сенату, мати при собі постійну раду із 16 сенаторів, кожні два роки скликати сейм, тривалість якого обмежувалася шістьма тижнями. Король мав забезпечувати територіальну цілісність Речі Посполитої, домагатися повернення втрачених польських земель. В разі невиконання взятих на себе зобов'язань, шляхта мала право відмовитися від покори королю.
Отже, внаслідок Люблінської унії 1569 року та Генрікових артикулів 1572 року верховна влада передавалася спільному литовсько-польському коронному сейму. Як вказують польські правові джерела, сейм Речі Посполитої складався з трьох компонентів:
а)	король. В Речі Посполитій королю належала виконавча влада. Без затвердження короля жоден закон не діяв. Кандидатами на польський престол могли бути особи, що належали до родової польської знаті, католики, знайомі з вітчизняним правом. Маєтності короля проголошувалися недоторканними.
б)	сенат. Члени сенату призначалися королем довічно. До сенату входили римо-католицькі священики, державні чиновники вищого рангу. Після Люблінської унії кількість сенаторів стабілізувалася — 140 осіб. Першим сенатором вважався глава польської католицької церкви.
Сенат скликався королем одночасно з посольською зборнею, але засідання проводилися окремо. До компетенції сенату належало: розгляд проектів нормативних актів, ухвалених посольською зборнею; обговорення питань зовнішньої політики; участь у розгляді справ у сеймових судах під головуванням короля.
в) посольська зборня. До її складу входили 170 депутатів — послів від земської шляхти. Вона обговорювала внесені королем проекти законів, ухвалювала рішення з окремих спорів. Після закінчення роботи сейму посли звітували на повітових сеймиках, які їх обрали до коронного сейму.
Усі питання в нижній палаті вального сейму ухвалювалися одностайно. Достатньо було одному делегату проголосувати проти, щоб зірвати ухвалення будь-якого рішення. Це правило отримало назву "liberum veto" (вільна заборона). Зловживання правом veto інколи призводило до того, що сейми не могли розпочати свою роботу. Зазначимо, що в сенаті принцип одностайності не застосовувався, тому що король мав вирішальний голос.
Органи державного управління. Як зазначалося, виконавча влада в Речі Посполитій належала королю. Виконувати обов'язки йому допомагали вищі сановники, що входили до складу сенату, зокрема:
•	великий або коронний маршалок відав королівським двором;
•	надвірний маршалок — заступник коронного;
•	коронний канцлер, підканцлер — відали королівською канцелярією;
•	коронний підскарбій — відав державною скарбницею;
•	коронний гетьман — головнокомандувач збройних сил Речі Посполитої,
який обіймав посаду довічно;
•	референдарії (духовний та світський)— помічники короля у королівсь
кому суді. Після Люблінської унії брали участь у засіданні сенату з правом дора
дчого голосу.
Місцеві органи влади. Система управління на землях Західної України, захоплених Польщею, тривалий час організовувалася за давньоруськими зразками. Лише з 1434 року вона починає здійснюватися польською адміністрацією. Такою ж вона в основному залишалася і після утворення Речі Посполитої.
В адміністративному відношенні Річ Посполита поділялася на три провінції — Велику Польщу, Малу Польщу, до складу якої входила більша частина захоплених українських земель, і Литву. У свою чергу провінції поділялися на менші адміністративно-териториальні одиниці — воєводства, повіти. Очолював воєводство воєвода, який, окрім того, здійснював судові функції та керував шляхетським корпусом свого воєводства в разі військових дій. У віданні старост та замкових управителів перебували замки, села, староства. Старости очолювали гродські суди9. На чолі повітів стояли каштеляни.
Органами місцевого самоврядування згідно з Конституцією 1509 року визнавалися шляхетські сеймики.
Низовою ланкою адміністрації Речі Посполитої були волосні і сільські органи. Справами волості відав королівський волосний староста, якому був підпорядкований волосний писар. Питання сільського життя вирішував сільський сход. Він же обирав сільського старосту. З часом ці самоврядні органи втратили свій вплив, а на їх місце стали призначаться управителі.
Впродовж XV-XVII ст. у Польщі, як і на Заході, склалися такі політично активні суспільні стани:
- шляхта поділялася на:
а) магнатів (великих землевласників); б) середніх і дрібнопомісних землевласників; в) "ходачкову шляхту" (від "ходачки" — личаки) — зубожілий прошарок, який не мав земельної власності.
Магнати мали право видавати правові акти, які поширювалися на власних підданих. Із їх числа формувався сенат, призначалися найвищі посадовці в державі.
Середня шляхта у XVI ст. становила могутню політичну силу. Саме її представники обирали короля, затверджували закони, податки, впливали на внутрішню та зовнішню політику в державі.
Із середини XVI ст. шляхетство стало передаватися у спадщину. Дарувати його міг лише сейм, а його втрата відбувалася лише за рішенням суду.
На приєднаних у кінці XIV ст. галицьких землях українська шляхта мала значно менші права та привілеї порівняно з польською аристократією. На відміну від польських українські шляхтичі змушені були брати участь у військових походах польського короля, сплачувати до королівської скарбниці грошові й натуральні податки, ремонтувати дороги та замки;
-	духовенство поділялося на римо-католицьке, греко-католицьке (з 1596 року) і православне. Привілейоване становище займала римо-католицька церква,
яка володіла кількома сотнями сіл. По кілька десятків сіл перебувало в руках
монастирів.
Православна церква втратила своє привілейоване становище й опинилася перед небезпекою повного знищення. Призначення на вищі церковні посади здійснювалося польським королем, діяльність контролювалася державною владою. Православним заборонялося мати приватну власність.
Таке становище існувало до 1434 року, коли православних було частково урівняно в правах із римо-католиками. Остаточний паритет у правах був досягнутий лише напередодні Люблінської унії;
-	міщани. Порівняно з країнами Західної Європи міщани в Польщі мали
значно меншу політичну вагу. Як окремий суспільний стан вони не були пред
ставлені в польському сеймі, з 1496 року їм не дозволялося купувати та володіти
земельною власністю, заборонялося займати державні посади, їм був обмежений
доступ і до вищих церковних посад.
У порівняно кращому становищі перебували міста з магдебурзьким правом. Столиці Галичини— місту Львову— магдебурзьке право було надане у 1356 році. Ним передбачалося рівність усіх громадян міста перед законом. Однак на практиці керівництво справами у містах належало міському патриціатові, який у національному відношенні складався переважно з представників польської та німецької національностей, римо-католиків за віросповіданням. У статутах багатьох міст, що керувалися магдебурзьким правом, зазначалося, що вся міська влада служить тільки тим, хто визнає римську віру;
- вільні селяни або "кметь" поділялися на чиншових, які сплачували натуральний податок, та службових — платили чинш і відробляли панщину. У XV ст. панщина сягала 14 днів на рік, а в наступному столітті вона значно зросла і досягла 6 днів на тиждень. Крім того, селяни сплачували десятину на користь церкви, а галицькі кметі обкладалися податком у скарбницю держави. Селяни втрачали громадянські права— права власності, права суду, мали обмежене право виходу від землевласника. Лише в тому разі вони могли його залишити, якщо виконували поставлені господарем умови.
Судочинство над селянином здійснював сам землевласник. Смерть кметя оцінювалося в 4 рази дешевше, ніж убивство шляхтича. Годовщина за його вбивство ділилася між родичами небіжчика (3/4) та його паном (1/4).
Таким чином, селянство поступово перетворюється на залежне від своїх кріпосників. Кріпацтво в Польщі узаконюється постановою Петриківського сейму у 1496 році;
- напіввільні люди. У XIV — першій половині XV ст. на українських територіях Польщі відомі такі категорії напівзалежного населення:
а)	капанні люди — особи, цілковито прикріплені до землі, які не мали права
покинути свого господаря;
б)	ординці — селяни, які працювали на королівських угіддях і перебували
під опікою короля. Мали однакові права з каланними людьми. Назва, ймовірно,
походить від виконання ними додаткових функцій з охорони рубежів держави
від нападу Золотої Орди;
в)	сотні люди — особи, які проживали поблизу замків та фортець, забезпе
чували їх товарами ремісничого виробництва. Податків не сплачували, на них
поширювалася юрисдикція замкового суду.
Соціальне становище напівзалежного населення фактично було кращим, ніж вільних селян. Саме тому значна кількість кметі добровільно переходила до категорії каланних, ординців, сотних людей, самостійно позбавляючи себе певних особистих свобод;
- невільники або раби. Про них є згадки, які відносять лише до XIV — першої пол. XV ст. Будь-який невільник міг позбутися рабства, викупившись із нього.
Джерела права. На українських землях, що входили до складу Польщі, а потім Речі Посполитої, діючими джерелами права були:
звичаєве право;
"Руська Правда" діяла на українських землях, приєднаних до Польщі в XIV- першій пол. XV ст.;
магдебурзьке або німецьке право. Витоки німецького права у Польщі сягають середини XIII ст. Саме так називаються норми, які обумовлювали правове становище німецьких переселенців на території королівства. Згідно з ними, німецьким селянам надавалася низка пільг і переваг порівняно з місцевим селянством, заохочуючи таким чином іноземців до переселення. Однак, у сільській місцевості воно не використало всього правового потенціалу.
Зате в умовах міст збірник правових норм німецького дворянина Ейке фон Репкова, укладений у першій половині XIII ст. у Магдебурзі, знайшов найповніше застосування. Потрапивши до польських міст, воно почало відходити від свого німецького прототипу, вбираючи в себе характерні риси місцевого права. Гармонізація сталася настільки природно, що піддані короля стали вважати його власним польським правом. А сам король Казимир III у 1356 році заборонив містам звертатися за консультаціями у судових справах до міста Магдебурга. З цією метою ним був заснований Вищий суд німецького права у Кракові;
Вислицький статут 1347 року. Це перший кодифікований збірник звичаєвого права Польщі. Ним визначалися правові рамки для окремих станів суспільства, насамперед для шляхти і духовенства. На обидва стани покладалися обов'язки військової служби на користь короля залежно від розмірів землеволодіння. Якщо з якихось причин священик не міг її виконати, обов'язок військової служби дозволялося передати комусь із близьких родичів. В противному разі земельне володіння відбиралося і поверталося до королівського земельного фонду;
Вартський статут 1420-1423 років. Головна увага приділена шлюбно-сімейному, спадковому та опікунському правам. В окремих статтях йдеться про обсяги судової компетенції сільських старост;10
різноманітні королівські закони, загальні й особисті привілеї, законодавство сеймиків, а з утворенням вального сейму — його власні акти;
судова практика, тобто рішення вищих королівських судів і місцеві з'їзди феодалів створювали обов'язковий судовий прецедент для вирішення аналогічних справ.
Судоустрій та судочинство. Як на польських етнічних територіях, так і на приєднаних українських землях система судоустрою була розмаїтою і набрала наступного вигляду:
світськими судами першої інстанції стали земські, старостипські, магістратські суди в містах та підкоморські суди. Якщо в Литві вони були в кожному повіті, то в Польщі — в кожному воєводстві. Склад земського суду обирався на повітових сеймиках і довічно затверджувався королем. У визначений час суд об'їжджав усі повіти, воєводства і розглядав як цивільні, так і кримінальні справи.
Суд був колегіальним, а в його роботі брало участь 5-6 представників із числа шляхетської аристократії. До компетенції земських судів належали майже всі кримінальні та цивільні справи, в яких однією із сторін виступав шляхтич.
Підкоморський суд вирішував спірні справи, які стосувалися встановлення меж та кордонів між окремими земельними володіннями;
старостипські суди — суди представників королівської адміністрації. У Литві так називалися гродські або замкові суди. їх очолювали старости або їхні заступники — підстарости. Під юрисдикцію потрапляла не лише шляхта, а й усе вільне населення, що не було підсудне становим земським та підкоморським судам. За Вартським статутом 1423 року судові права королівських старост обмежувалися. Тепер він міг здійснювати правосуддя лише з чотирьох артикулів: зґвалтування, підпал, пограбування та "наїзд" — розбійний напад;
магістратський суд для міст, що мали магдебурзьке право. Судові повноваження здійснював війт як голова міської влади спільно з виборними присяжними засідателями, які називалися лавниками.
Вищою судовою і єдиною апеляційною інстанцією виступали королівські суди, на засіданні яких король або сам здійснював правосуддя, або за допомогою ним уповноважених можновладців. До таких судів належали:
•	власний королівський трибунал, на якому король особисто розглядав
справи і виносив по них вироки. Йому були підсудні всі справи, що стосувалися
порушення шляхетських прав і привілеїв, а також будь-які справи, які король
бажав узяти до свого провадження;
•	суд державного сейму. Проводився під час засідання сейму. На ньому го
ловував король. До компетенції сеймового суду відносилися злочини проти дер
жави, посадові злочини, образа короля тощо;
•	суд королівських асесорів розглядав справи, що стосувалися міст, розта
шованих у королівських вотчинах. Правосуддя здійснював коронний канцлер.
Розглядав справи, що поступали в апеляційному порядку із магістратських судів;
•	суд референдаріїв, на якому розглядалися спори між збирачами податків із
королівських вотчин та селянами, які в них жили й працювали;
•	суд великого маршалка. Під його юрисдикцією перебували всі справи, що
стосувалися порушення правопорядку та тиші у столиці Польського королівства;
•	комісарський суд — це суд уповноважених королем осіб, спеціально при
значених для розгляду певної справи."
Окрім світських судів, існували духовні суди. Першою інстанцією для них були суди єпископа, другою — архієпископа, третьою — суд Папи Римського у Ватикані. Розглядалися справи світських осіб за злочини проти церкви та протиправні дії священиків.12
Вищою апеляційною інстанцією для всіх світських судів, як зазначалося, був король. Проте після судової реформи 1578 року компетенція короля була значно звужена. Король не усувався остаточно від судочинства, однак апеляційні функції від нього перейшли до Коронного трибуналу.
Судовий процес. Тогочасні правові пам'ятки не розрізняють цивільне судочинство від кримінального. Судовий процес розпочинався з позовної заяви, яку могли подати лише повнолітні особи. За неявку без поважних причин до суду у відповідача конфісковувався один чи два воли. У разі неявки вдруге і втретє відповідач програвав справу. Якщо не з'являвся позивач, вигравав відповідач, якщо останній був присутній на процесі.
На наступній стадії судового процесу суддя переходив до розгляду доказів, наданих обома сторонами. Доказами вважалися: особисте зізнання; присяга;
свідчення очевидців; офіційні (королівські) привілеї; приватні (боргові зобов 'ячання) документи.
Після заслуховування обох сторін і оцінки усіх доказів суд ухвалював рішення. Сторона, що виграла справу, мала внести на користь судді відповідну
плату, що називалася "подарунком на пам'ять". Закон дозволяв судді стягувати за розгляд справ мито в розмірі від 2 до 4 грошей. Особа, яка програла справу, мала сплатити значні штрафи.
Стосовно розгляду справ про вбивство існувала дещо інша процедура. Оскільки судді не мали права розслідувати справи про вбивство, коли не встановлена особа злочинця, заявник мав вказати ім'я підозрюваної особи. Тільки після цього суддя призначав спеціального судового чиновника, який проводив розслідування злочину.
Кримінальне право. До середини XV ст. на українських землях, приєднаних до Польщі, продовжували діяти норми кримінального права "Руської правди". З другої половини століття польське кримінальне право стало на українських територіях домінуючим. За римською правовою традицією злочини поділялися на публічні і приватні. До публічних належали:
•	образа королівського маєстату — злочини проти особи короля;
•	злочини проти держави. До них відносилися повстання, видача ворогу
державної таємниці, підбурювання до бунту. Серед державних злочинів виділя
лися ті, що порушували громадський порядок під час проведення судового засі
дання: оголення меча в залі суду, вхід до судового приміщення без дозволу суду,
відмова від виконання судового вироку. За здійснення вказаних злочинів перед
бачався штраф у розмірі від 3 до 14 гривень.
•	злочини проти релігії. Як і у Великому князівстві Литовському, суворо
му покаранню підлягали особи, які перейшли до нехристиянської віри. Злочином
проти релігії вважалося чаклунство;
•	злочини проти громадського порядку та спокою. До них відносилися
розбійні напади, насамперед напад на шляхетський будинок;
•	злочини проти особи. На першому місці стояло вбивство. Покарання за
лежало насамперед від соціального статусу потерпілого. Якщо ним був шляхтич,
то винний у вбивстві сплачував 60 гривень пені (штрафу), якщо дрібнопомісний
дворянин— 30 гривень, а коли селянин— 10 гривень, із яких 6 ішло родичам
потерпілого, а 4 — до королівської скарбниці.
До злочинів проти особи належали також нанесення тілесних пошкоджень, статеві злочини, образа честі. В разі нанесення тяжких тілесних ушкоджень
шляхтичу підсудний сплачував пеню у розмірі ЗО гривень, а якщо потерпілим був селянин — усього 5 гривень;
•	образа честі. За словесну образу шляхтича передбачався штраф у розмірі
ьО гривень, що відповідав розміру пені за вбивство;
•	майнові злочини. До них передусім належала крадіжка, що ділилася на
просту та кваліфіковану. До останньої відносилася відкрите викрадання майна із
застосуванням зброї.
Система покарань. Серед покарань у польському праві виділялися:
-	смертна кара, яка в свою чергу поділялася на звичайну (відрубування го
лови, повішення, втоплення, розстріл) та кваліфіковану (спалення на вогнищі,
четвертування, переломлювання рук і ніг, колесування);
"покарання на шкірГ: відрізання вуха, клеймування;
позбавлення честі (іпфамія) і опала (банація);
покарання біля ганебного стовпа;
позбавлення волі;
конфіскація майна;
приватні грошові покарання (штрафи).
Цивільне право. Панівний шляхетський стан користувався повною дієздатністю, в той час як залежне населення перебувало на безправному становищі.
За Вислицьким статутом повнолітніми вважалися дівчата, котрі досягли 12-літнього віку. Однак повна дієздатність, на думку вчених, наступала з 24 років.
1)	право власності. Правом земельної власності в Польщі користувалися:
король (надавав землі в довічне або тимчасове володіння), католицька церква та
магнати-латифундисти, які на українські землі стали проникати у другій пол.
XVI ст. Починаючи з цього часу, земельна власність стала охоронятися в зако
нодавчому порядку. У разі здійснення насильницької конфіскації земельних во
лодінь польське законодавство дозволяло звертатися до суду впродовж місяця.
За західним зразком у Речі Посполитій починають з'являтися майорати. Це певний комплекс маєтків, які вилучалися із загальної юрисдикції, а правові відносини в них врегульовувалися окремими статутами. Як правило, в майоратах вводився особливий порядок успадкування, який виключав розподіл майна між спадкоємцями та забороняв право успадкування земельної власності жінкам. Після смерті батька майорат неподільно отримував старший син.
2)	зобов'язальне право. Для польського цивільного права були характерні
наступні види договорів:
купівлі-продажу. Покупцю рухомого майна дозволялося не сплачувати необхідну суму одразу. Впродовж певного часу він міг повертати борг частинами або залишатися боржником у розмірі невиплаченої суми;
договір позики. Незважаючи на заборону католицької церкви, відсоток з кредиту нерідко перевищував офіційно допустимі межі. У зв'язку з цим у Польщі застосовувалася вексельна система, за якою боржник видавав на ім'я кредитора боргову розписку;
договір підряду. Великого значення набув у міському праві. У разі виявлення недоліків під час виконання підряду ремісник, який виконував роботу, повинен був повернути завдаток і сплатити відповідний штраф.
Факт укладання договору фіксувався у спеціальних судових книгах.
Найбільш вживаними способами забезпечення виконання зобов'язань на українських землях, що перебували під польською владою, були застава та по-ручництво. Відмінна риса застави нерухомого майна полягала в тому, що термін викупу застави становив 15 років. У разі ухвалення відповідного рішення судом, він міг бути продовжений до ЗО років. Лише після невикупу застави і в цей строк заставодержатель набував право власності на заставлене нерухоме майно.
3) спадкове право. У польському земельному праві перевага надавалася успадкуванню за законом. Передавати спадщину за заповітом дозволялося лише в окремих випадках. На поч. XVI ст. нерухомість узагалі було заборонено заповідати. Дозволялося успадковувати шляхом заповіту гроші та рухомі речі.
Іншою характерною рисою спадкового права було обмеження прав жінки на успадкування нерухомості. Законодавчі перешкоди створювалися з однією метою — не втратити майно, нагромаджене зусиллями всієї родини. Порядок успадкування нерухомості жінками у XVII ст. отримав назву "четвертини". Згідно з цією формою, успадкування проводилося за таким правилом: У* батьківського майна переходило до синів, а % успадковували дочки незалежно від їхньої кількості. Материнське майно всі діти успадковували в однакових долях. Однак воно перебувало в управлінні батька до того часу, поки він не одружувався вдруге. Причому результат поділу майна між спадкоємцями мав бути затверджений королівським судом. Якщо розділ проводився без судового рішення, то юридичну силу він набував лише після закінчення строку давності — 3 років і 3 місяців.
Шлюбно-сімейне право. Укладення шлюбу регламентувалося нормами католицького права, причому оформлення шлюбних відносин відбувалося на підставі обряду вінчання. Умовами, необхідними для вступу до шлюбу, визнавалося досягнення необхідного шлюбного віку та згода батьків. Підставою для припинення шлюбу у відповідності з церковними канонами була лише смерть одного із подружжя. Як виняток, допускалося розлучення, однак, це не давало можливості сторонам для укладання нового шлюбу. Розлучення могло бути постійним або тимчасовим і здійснюватися у справах католиків лише духовним судом. У православних такі категорії справ могли розглядатися і світськими судами.
Домінуюче становище в українських родинах, які проживали на території Польщі, належало чоловіку. Нерівноправне становище дружини полягало в тому, що вона мала права самовільно розпоряджатися лише рухомим майном, яке придбала на власні кошти.
Жінка, що вступала до шлюбу, отримувала від батьків чи братів придане. Якщо придане надавалося у формі нерухомості, то дозвіл на передачу надавала королівська влада. Окрім цього, наречена приносила в сім'ю особисті речі, одяг, коштовності. У свою чергу наречений мав зробити дружині шлюбний подарунок, який, як правило, дорівнював вартості приданого. Управління приданим і вивідним належало чоловіку, але без згоди дружини він не мав права його відчужувати.
Діти перебували під опікою батьків аж до виділення повнолітніх синів з відповідною долею майна, а дочки — до заміжжя. Повнолітній син, який проживав у родині батьків, був обмежено дієздатним і не мав права брати участь в юридичних операціях без згоди батька.
Опікунські права над неповнолітніми дітьми належали матері. Вона здійснювала їх до того часу, поки вдруге не виходила заміж. Якщо діти залишалися повними сиротами або маги виходила заміж, то право опіки переходило до найближчих родичів.
Польське право знало інститут опіки над жінками. Опіку встановлювали повнолітні брати, які зобов'язані були утримувати своїх сестер і видати їх заміж із відповідним приданим. Лише після одруження жінка позбувалася опіки.
До наших днів не збереглися достовірні свідчення про місце закладення першої козацької Січі. Проте історична пам'ять народу пов'язує будівництво першої фортифікаційної споруди на острові Хортиця з іменем Дмитра Вишневецького (1556 р.)— волинського магната, що зібрав для боротьби з татарами кілька сотень своїх земляків. Саме Дмитра Вишневецького історична традиція називає засновником Запорізької Січі.
У подальшому військовий центр Січі — кіш — переходив з місця на місце, змінюючи своє розташування впродовж майже 250 років вісім разів. Коли у 1775 році Запорізька Січ була ліквідована Катериною II, частина козаків перенесла Січ у гирло Дунаю, де вона існувала впродовж 1775-1828 років під назвою Задунайська Січ.
Політичний устрій. Землі Запорізької Січі займали майже всю територію нинішньої Кіровоградщини, всю Дніпропетровщину, на Миколаївщині лівий берег Бугу, частину Херсонської, Запорізької, Донецької і Харківської областей. За свідченнями сучасників Вольності (володіння) запорізьких козаків становили близько 87 тис. квадратних кілометрів. Отже, запорожці контролювали простір, що дорівнює територіям нинішньої Болгарії, Португалії та Угорщини. Населення Запоріжжя в останній рік його існування за офіційними підрахунками становило близько 120 тис. чол., з них козаків-січовиків-15 тис.
Територіально Вольності запорізьких козаків спочатку поді шлися на 8, а до середини XVIII ст. на 10 паланок, із яких 3 знаходилися на правому березі Дніпра, а 7- на лівому. Паланка — це певна територіальна одиниця, що розташовувалася поза межами козацького коша. Кожна з них мала свій адміністративний центр — містечко, селище чи село, в якому розміщувався орган управління — паланкова адміністрація. їй підпорядковувалися лише хутори посполитих (селян) та одружених козаків.
Заможні козаки освоювали територію паланки і закладали зимівники та слободи— своєрідні спостережні пункти, які слугували першим рубежем оборони від турецьких набігів з півдня. Саме козацькі зимівники повідомляли Запорізьку Січ про небезпеку наближення ворожих загонів, попереджали про необхідність підготовки до організації відсічі нападника.
Зимівники та слободи лише формально підпорядковувалися адміністрації Запорізької Січі. Фактично ж вони мали значну автономію, а їх залежність визначалася припискою господаря до одного із козацьких куренів.
Запорізька Січ мала більшість ознак державності: територію, населення та верховну владу. Проте в сучасному розумінні її назвати державою не можна. Як інші держави, вона не мала свого громадянства. Спочатку козаки були підданими Литви, потім Речі Посполитої, пізніше Гетьманщини, зрештою, московського царя. Не було такої повнокровної економіки, фінансової системи, господарської інфраструктури, власних грошей. Не було міст, узагалі кам'яних будівель. Навіть у часи найвищого розвитку населення Запоріжжя не перевищувало 100 тис. осіб. Проте фактично від часу заснування до повної ліквідації Запорізька Січ зберігала свій автономний статус.
Політичний устрій Запорізької Січі базувався на принципах козацької демократії. Йдеться про народовладдя в межах одного суспільного стану — козаків. Лише вони мали право на вирішення внутрішніх справ, могли обирати і бути обраними, мали право займати військові, адміністративні, судові посади. Хоча в Запорізькій Січі і перебували особи, що не належали до козацького стану, проте вони не були ані рабами, ані кріпаками. Майнова нерівність існувала, проте вона мала лише економічний, а не юридичний характер. Багатші не мали права-привілею над біднішими. Різниці між дуками (козацька аристократія) і голотою (плебсом) у правовому відношенні не існувало. Товариство обходилося без привілеїв, усі були рівними. Частина голоти мешкала в самій Січі, в курені, перебувала на утриманні коша, працюючи в паланках та зимівниках. Взаємини регулювалися не нормами писаного права, а звичаєвим правом військового товариства. Козацька правосвідомість забезпечувалася повагою до традицій та заборон, які мали силу закону.
Як зазначалося вище, за правовим статутом усі козаки були рівними між собою. Однак за соціальним становищем між ними існувало істотне розшарування. Диференціацію в козацькому середовищі вміло використала польська влада. Найбільш заможна козацька верхівка у другій половині XVI ст. стала основною опорою для формування військових охоронних підрозділів — реєстрового козацтва.
5 червня 1572 року король Сигіздмунд 11 Август своєю грамотою доручив коронному гетьману Язловецькому організувати із числа козаків загін, який би контролював діяльність козацтва на Запоріжжі.
Перший загін складався із 300 низових козаків, які отримували по 2,5 злотих на квартал на сукно та жупан. Відтак всі козаки були внесені до списку (реєстру). З цього часу вони стали перебувати на державній службі. Військо Запорізьке реєстрове розташовувалося на північ від Січі, охоплюючи територію від Чигирина до Трахтемирова. Йому надавалися військові клейноди, зокрема прапор (корогва), бунчук, печатка тощо. Реєстрові зобов'язані були тримати на Січі власний гарнізон, кількісний склад і матеріальне забезпечення якого не було чітко визначене.
Реєстрові козаки мали низку привілеїв. Вступаючи до складу реєстрового козацтва, вони виходили із-під юрисдикції поміщиків, звільнялися від влади воєвод і старост, якщо проживали на королівських землях. Вони звільнялися від податків, мали право купувати землю, займатися торгівлею, отримувати за службу платню та зброю. Реєстрові козаки мали право судитися своїми козацькими судами. У той же час адміністрація Речі Посполитої у будь-який момент могла розігнати реєстрове козацтво, а ті, хто викреслювався із списків, мав повернутися до своїх господарів.
За формою правління Запорізьку Січ відносять до типу демократичної республіки. Саме так визначив державний устрій Січі посол Венеціанської республіки Альберто Віміні, який у 1650 році перебував в Україні. Органом прямої демократії виступала козацька рада. Вона не була представницьким органом як у Західній Європі. В ухваленні законів і управлінні справами безпосередню участь брали лише представники одного суспільного стану— козаків. Раді належала уся повнота законодавчої та адміністративної влади. Вона ухвалювала закони, приймала рішення з найважливіших питань внутрішньої та зовнішньої політики, контролювала діяльність урядовців. Раду могли скликати гетьман, митрополит, а у військовий час просте козацтво і навіть сторонні особи.
Виконавча влада на Запоріжжі належала кошу, тобто обраним на козацькій раді посадовцям. Усього була 21 посада, на яких перебувало по декілька урядовців одного звання. Наприклад, курінних отаманів було 38 (за кількістю куренів), гармашів (артилеристи) — 8, канцеляристів - 20, полкових писарів - 9 тощо. Загалом, у владних структурах Запорізької Січі налічувалося 120 осіб командно-адміністративного персоналу. Найвище становище в апараті управління займали військові начальники, а серед них виділявся кошовий отаман. За сучасною термінологією він був главою Запорізької республіки, головнокомандувачем збройних сил і військовим комендантом Січі. Кошові отамани, як і решта управлінців, щорічно вибиралися на козацькій раді, знімалися з посад або продовжували на наступний термін їх обіймати.
До складу військових начальників також входили:
Військовий суддя — друга посадова особа на Запоріжжі. Він здійснював суд над козаками, призначав начальника артилерії, інколи заміщав кошового отамана. Військовий писар керував канцелярією, проводив листування від імені усього запорізького війська.
Військовий осавул наглядав за дотриманням козаками порядку на Січі, стежив за поповненням продовольчих запасів війська, організовував виконання судових рішень, провадив дізнання за скоєними злочинами як на Січі, так і на територіях паланок.
Окрім перелічених посадовців статус військової старшини мали й курінні отамани — обрані керівники військових підрозділів, що називалися куренями.
Середню ланку виконавчої адміністрації становили військові чиновники, які допомагали військовій старшині управляти козацьким військом. Серед них виділявся довбуш. Він збирав козаків на раду, мав бути присутнім під час вико-
нання судових вироків, організовував стягнення податків та торговельного мита. Військовий пушкар відав козацькою артилерією, був комендантом військової в'язниці. Військовий тлумач виконував обов'язки перекладача. Кантаржей наглядав за дотриманням еталону мір та вагів на всій території Запоріжжя.
Остання ланка козацької адміністрації складалася із похідної та паланкової старшини. Похідний полковник командував військовим підрозділом, що називалося полком. Крім нього, до складу полкової старшини входили полкові осавул та писар.
Як зазначалося, влада паланкової старшини поширювалася на сімейних козаків і представників інших суспільних верств, що мешкали поза межами Січі, у слободах та зимівниках. Паланковий кіш очолював полковник, йому допомагали інші управлінці. До повноважень паланкового полковника належали судові функції аж до засудження на смертну кару.
Судоустрій та судовий процес. Кількість судових інстанцій у Запорізькій Січі не була чітко визначена і законодавчо унормованою. Чинними на Запоріжжі дослідники вважають наступні судові установи, серед яких судом першої інстанції вважався:
-	паланковий суд або суд паланкового полковника. Компетенція суду
поширювалася на територію паланки, яку очолював паланковий полковник, він
же голова суду. Розглядалися справи про злочини, за які передбачалися незначні
покарання. На плечі паланкового суду лягала основна маса цивільних справ. Ді
яли колегіально у складі паланкового полковника, осавула, писаря. Члени суду
обиралися терміном на три роки;'
•	курінний суд або суд курінного отамана — суд другої інстанції, розглядав
апеляційні справи з паланкового суду. Його очолював курінний отаман, компетен
ція якого поширювалася лише на козаків одного куреня. У разі належності позива
ча і відповідача до різних куренів справу розглядав суд отаманів обох куренів;
•	суд військового (генерального) судді колегіально чи одноосібно розгля
дав важливі кримінальні справи у першій інстанції. Вирок міг бути оскаржений у
найвищій судовій установі — у кошового отамана;
•	суд кошового отамана — здійснював юрисдикцію на всій території Запо
ріжжя. Вироки суду оскарженню не підлягали. Кошовий здійснював помилуван
ня та переглядав вирок у бік зменшення санкцій;
- суд козацької ради — своєрідний верховний суд Запорізької Січі. Як правило, збирався кошовим чи наказним отаманом для вирішення резонансних справ. Вирок виносився голосуванням чи підкиданням шапок усього козацького загалу, у тому числі й паланкових козаків.
Судова система на Запоріжжі не розрізняла кримінального процесу від цивільного. Проте кількість кримінальних справ, розглянутих січовими судами, значно перевищувала цивільні.
У справах кримінальних самі судді проводили попереднє слідство. Для збору доказів на місце вчинення злочину суд часто направляв осавулів, які складали протоколи і передавали їх на розгляд судової установи.
Підозрюваних у вчиненні злочину арештовували, а місцем попереднього ув'язнення були пушкарні або спеціально вириті ями. До винесення вироку обвинувачуваних могли передати на поруки рідних чи знайомих осіб. Під час допитів нерідко застосовувалися тортури.
Як у незначних кримінальних, так і в цивільних справах суд намагався дійти до примирення обох сторін. Коли мета досягалася, провадження припинялося. В противному разі справа передавалася до вищої судової інстанції. Якщо сторони не вдавалося помирити, то військовий суддя або кошовий отаман "заохочував" обидві сторони дубовими кийками. Шукачі справедливості, за традиційним запорізьким звичаєм, мали приносити до суду куплені на базарі калачі.
Звичаєве право Запорізької Січі мало в своєму арсеналі інститут помилування чи зменшення покарання. Відомий випадок заміни смертної кари на побиття киями, пов'язаного з необхідністю засудженого паланкового козака матеріально утримувати свою дружину й дітей. Помилування здійснювалося, як правило, козацькою радою. Січ знала приклади, коли засуджений на побиття киями, простоявши кілька діб прикутим до ганебного стовпа, звільнявся від екзекуцій, не отримавши жодного удару. На нього не піднімалася рука побратимів.
Судова система на Запоріжжі базувалася на принципах демократичності, безпосередності, змагальності, колегіальності, що служили запорукою дотримання у суді особистих прав козаків.
Види злочинів та система покарань. Палітра злочинів і покарань на Запорізькій Січі була надзвичайно широка та різноманітна. Серед тих, які виділяло звичаєве кримінальне право, провідне місце займали:
— злочини проти життя. Найтяжчим вважалося вбивство козаком козака, за здійснення якого, "тільки в цьому докажеться", обвинуваченого закопували в
землю разом із своєю жертвою. За стародавнім козацьким повір'ям вважалося, що під землею жертва вічно буде душити свого кривдника, адже вбивцю зв'язували і клали під труну;
-злочини проти здоров'я. Нанесення тілесних пошкоджень у п'яному вигляді із застосуванням зброї інколи каралося переламуванням однієї ноги. За більшу провину переламували руку і ногу, що фактично означало відлучення від козацького ремесла;
-військові злочини. Серед них виділялися дезертирство, програш бою, ухилення від зайняття посади, на яку козака обрало товариство, пияцтво під час походу. За здійснення протиправних діянь цієї категорії на злочинця очікувала смертна кара. П'яного під час морського походу викидали за борт, а під час сухопутного маршу— прив'язували до коня і ганяли по степу, доки винуватий не помирав. Для профілактики пияцтва на Запоріжжі існував так званий Гадючий острів, куди січовики відправляли невиправних пияків, де й кидали їх напризволяще;2
-майнові злочини. До них належали крадіжка, розбій, неповернення боргу. У залежності від об'єкта посягання розрізнялися крадіжка особистого майна і майна всього запорізького товариства. В останньому випадку обвинуваченого очікувала смертна кара. Неповернення боргу тягнуло за собою приковування до лафета гармати. Винний звільнявся лише в тому разі, коли повертав борг, або хтось із родичів чи друзів поручався за нього.
Кара на смерть у Запорізькій Січі була достатньо різноманітною. Серед простих розрізняли відрубування голови, рідше розстріл, повішення. Останній вид покарання, як правило, застосовувався до рецидивістів. Мали місце повішення козака догори ногами та ребром за гак. У такому положенні небіжчик продовжував перебувати до того часу, поки кістки не опадали на землю.
Інколи на Запоріжжі застосовувалася така люта страта, як посадження на палю. Паля — це високий дерев'яний стовп із металічним наконечником. Для того, щоб стратити злочинця, його піднімали кілька осіб і насаджували на штир. Під вагою свого тіла засуджений повільно конав. Зняти небіжчика ніхто не мав права під загрозою смерті.
За козацьким звичаєм смертної кари можна було уникнути лише у тому разі, якщо котрась із дівчат бажала вийти за приреченого заміж. Однак такі факти були поодинокі і мали місце лише в середовищі паланкових козаків.
Найбільш поширеним покаранням серед козаків було приковування злодіїв до ганебного стовпа і забивання буковими киями осіб, що здійснили конокрадство, пограбування купців, порушували військову дисципліну. Винного прив'язували до стовпа і тримали в такому положенні, доки він не помирав. Муки засудженого збільшувалися, бо кожен, хто проходив мимо, міг бити прикутого киями. Процедура, як правило, закінчувалася смертю від фізичних страждань або забиванням людини. Майно загиблого передавалося усьому товариству. Однак, траплялося й таке, що деякі засуджені не лише залишалися живими, але й отримували від товаришів гроші за мужність.3
Застосовувалися також покарання, що спрямовувалися на обмеження козацьких вольностей. Так, за вчинення дрібних правопорушень передбачалося обмеження певних прав, зокрема накладалася заборона на зайняття виборних козацьких посад.
При всьому розмаїтті каральних санкцій звичай не передбачав судових виконавців, а в разі страт— катів. Оскільки лицарству не личило бруднити руки кров'ю беззбройної жертви, був знайдений оригінальний спосіб приведення вироку до виконання. Страта доручалася іншому засудженому на смерть. Якщо ж такого на момент страти не було, то суд відкладав виконання вироку до того часу, поки до в'язниці не потрапляв новий звинувачений. Привертає увагу така особливість запорізького судочинства: тілесно карали переважно за майнові, економічні провини, а на смерть — за злочини проти особистості.
Покарання на Запорізькій Січі мало на меті підтримання військової дисциплин в козацькому середовищі та служило своєрідною профілактикою для тих, хто бажав стати лицарем і оволодіти козацьким ремеслом. У такий спосіб товариство намагалося відгородитися від тих бажаючих покозачитися, хто мав кримінальне минуле або, за висловом Миколи Гоголя, "у кого вже моталася біля шиї мотузка".
Таким чином, уся процедура, від розслідування злочину до винесення вироку, у тому числі й вибір покарання, у Запорізькій Січі базувалася винятково на засадах звичаєвого права.

Лекція №6
Тема: Українська козацько-гетьманська держава та її право (середина XVII – кінець XVIII ст.) 
1. Розбудова, суспільно-політичний та адміністративно-територіальний устрій Української козацько-гетьманської держави Богдана Хмельницького середини XVII ст. Судова система.
2. Зміни у суспільних відносинах. 
3. Правовий статус Української козацько-гетьманської держави та її народу і форма державно-правових зв’язків України з Московією за договором 1654 р.  
4. Правова система: джерела та основні риси права.

Головним наслідком Визвольної війни під проводом Б.Хмельницького 1648-1657 років стало створення Української гетьманської держави (Війська Запорізького), її політичний статус здебільшого визначався успіхами чи невдачами селянсько-козацького війська. У разі успіхів на театрі воєнних дій з поляками, Україна виборювала статус близький до незалежності. Однак більшість часу Військо Запорізьке перебувало на правах автономії у складі Речі Посполитої. З 1654 року воно отримало автономний статус у складі Московського царства, уклавши з ним відомі Березневі статті.
Державний устрій. Впродовж свого існування Українська гетьманська держава витворила тільки їй притаманні органи центральної та місцевої влади. Серед них виділялися:
-	гетьман. Обирався на довічний термін. Йому належала вища законодавча,
виконавча та судова влада. Затверджував закони після їх ухвалення Генеральною
радою. Очолював збройні сили країни. Влада гетьмана не поширювалася на
Слобідську Україну та на Запорізьку Січ.
У нього зосереджувалися функції виконавчого характеру. Він організовував діяльність центральних органів управління, здійснював контроль і нагляд за органами місцевої влади. Мав право надавати земельні ділянки із державного фонду.
В Українській гетьманській державі не було чіткого розмежування функцій між органами державної влади. Зокрема, повноваження гетьмана часто перекликалися з компетенцією Генеральної ради;
-	Генеральна рада — це колективний військово-демократичний козацький
орган Гетьманщини, який виконував адміністративні, законодавчі, управлінські,
судові функції. Лише їй належало виняткове право обирати гетьмана, генеральну
старшину, інколи — полковників.
Ініціатива скликання Генеральної ради належала гетьману. Як правило, він відкривав засідання і головував на ньому. Рішення ухвалювалися шляхом голосування — підкиданням шапок або криком.
Поступово компетенція Генеральної ради звужувалася, а до кінця XVII ст. її значення як центрального органу влади зовсім занепало;
-	Старшинська    рада —    своєрідний    постійно    діючий    станово-
представницький орган, який спочатку функціонував паралельно з Генеральною
радою, а з кінця XVII — поч. XVIII ст. перебрав на себе її повноваження.
Старшинські ради виконували дорадчі функції. 
	Полково-сотенна система управління. Адміністративна реформа 1648 року, в основу якої покладався полково-сотенний устрій козацького війська, заве¬ршеного вигляду набула за Зборівською угодою 1649 року. За її умовами всі урядові посади на території Чернігівського, Київського, Брацлавського воє¬водств, що відійшли під юрисдикцію Війська Запорізького, мали обіймати пра¬вославні шляхтичі. Відтак українці отримали свою суверенну владу, тобто той атрибут державності, якого так не вистачало Війську Запорізькому.
	Реформа поділила територію зазначених воєводств на окремі адміністрати¬вні округи, що називалися полками. Командувач значного армійського підрозді¬лу— полковник— одночасно очолював адміністративний округ, що отримав ідентичну назву — полк. Таким чином, полковники ставали не тільки команду¬вачами військових одиниць, а й головами адміністрацій, управляючими фінан¬сами, вищою судовою інстанцією у своєму окрузі. Кожен полк іменувався за на¬звою міста чи містечка, де зосереджувалася полкова адміністрація, до складу якої входили полковники, полкова старшина, канцелярія.но діюча палата — колегія генеральної старшини. Нижня — старшинські з'їзди, скликалася двічі на рік— на Різдво Христове та Покрову. Засідання проводилося у гетьманській резиденції, на них головував сам гетьман. 

	Суди, що діяли в Гетьманщині після виступу Б.Хмельницького, можна умовно поділити на:
•	суди сільських отаманів — вважалися судами першої інстанції. Діяли у
складі колегії, на засіданнях головував сільський отаман. Вирішували дрібні ци¬
вільні та кримінальні справи місцевих жителів та осіб, котрі здійснили злочин на
території села;
•	сотенні суди проводили свої засідання колегіально в сотенних містах.
Суд розглядав цивільні та тяжкі кримінальні справи, а також ті, в яких однією із
сторін виступали представники сільської старшини;
•	полкові суди — діяли як суди першої інстанції для козацької, сотенної та
полкової старшини. Суд очолював полковник, в засіданнях брали участь полко¬
вий суддя, представники полкової та значкової старшини. Здійснювали судочин¬
ство за кримінальними справами, за які передбачалася смертна кара;
•	генеральний військовий суд діяв як суд першої інстанції у справах генера¬
льної старшини, полковників, бунчукових товаришів. До його компетенції нале¬
жали земельні спори, які вирішувалися призначеними із числа членів суду комі¬
сарами з виїздом на місце спору;
•	генеральна військова канцелярія— з XV11I ст. стала апеляційною уста¬
новою на вироки генерального військового суду у політичних та кримінальних
справах. Очолював суд гетьман, який призначав членів суду виключно із пред¬
ставників генеральної старшини;
•	суд гетьмана вважався найвищим судом Гетьманщини, мав необмежену
компетенцію. Міг розглянути будь-яку справу нижчих судів. Вирок не підлягав
	оскарженню.
	Крім указаних, на території Гетьманщини також діяли міські суди, які поді¬лялися на суди магістратські і ратушні. Магістратськими називалися суди, які здійснювали судочинство у містах, заснованих за магдебурзьким правом. Апеля¬ційною установою для даних судів був Генеральний військовий суд. Діяли коле¬гіально у складі не менше 5 осіб: бурмістра, лавників, райців та присяжних.
	Ратушні суди діяли у містах і містечках, які не мали права магдебурзького самоврядування. Підпорядковувалися козацькій старшині. Розглядалися різно¬манітні справи міщан, а також спори між ними та козаками. Апеляційною уста¬новою для ратушних судів був полковий суд.
	Окрім охарактеризованих вище судів, на території Гетьманщини діяли сіль¬ські суди, доменіальні та церковні суди:
•	сільський суд або суд війта ■— розв'язував дрібні цивільні та кримінальні
справи. До складу суду входили війт як його голова, вибрані представники міс^
цевого селянства, інколи священики та управляючий власника села;
•	доменіальні суди — це суди землевласників або їх управляючих над за¬
лежним селянським населенням. У судах Гетьманщини, на відміну від польсько-
лктовських судів, засідання проводилося колегіально за участі представників
громади. Розглядалися дрібні кримінальні та цивільні справи;
•	церковні суди за доби Гетьманщини мали обмеженішу компетенцію, ніж у
попередній період. їм підлягали справи внутрішнього церковного життя, а також
питання про шлюб та сім'ю.
	Суб'єктами судового процесу у Гетьманщині були чоловіки з 18 років та жінки з 14 — літнього віку. Сторонами не мали права виступати також невільни¬ки, позбавлені честі, піддані церковній анафемі. Від імені одружених жінок в су¬ді виступали їхні чоловіки, за неодружених — батьки. Лише вдови могли пред¬ставляти в суді свої інтереси та інтереси власних дітей.
	Суддями у Гетьманщині виступали козацькі старшини та міщани, що досяг-ли 21-річного віку, але не старші 70-ти років, котрі мали певний майновий ценз.
	Не могли бути суддями жінки, а також прокляті церквою, нехрещені, а з націо¬нальних меншин євреї та цигани.
	Судовий процес у Гетьманщині розпочинався з подачі письмової або усної заяви про злочин чи позову з цивільної справи. У поданні необхідно було вказа¬ти причини спору, прізвища свідків, а також, по можливості, подати докази по справі. У свою чергу суд мав з'ясувати відповідність поданої заяви процесуаль¬ним нормам і лише після цього направляв обом сторонам виклики на судове за¬сідання. В разі, якщо відповідач двічі не з'являвся на судове засідання, вирок ви¬носився без його участі. Якщо ж не з'являвся позовник, то він програвав справу вже на першому засіданні.
	До смертної кари особа засуджувалася тільки після ухвалення вироку геть¬маном. Вона не застосовувалася до вагітних жінок, неповнолітніх хлопців віком до 16, а до дівчат — до 13 років. Якщо засудженого до смерті неодружена дівчи¬на обирала собі за чоловіка — він залишався живим.
	Страта проводилася публічно, в місцях найбільшого скупчення людей, як правило, біля ганебного стовпа. Тут виконувалися також калічницькі покаран¬ня — відрізання вуха, носа, ноги, руки, побиття батогом.
	Докази. В епоху Гетьманщини доказами в суді вважалися:
•	особисте зізнання однієї із сторін. Мало найвищу доказову силу;
•	публічні та приватні письмові документи. При поданні публічних (дер¬
жавних) документів жоден інший доказ не міг спростувати їх;
•	свідки як і в попередню епоху поділялися на державних (возний) і приват¬
них. Свідком могла бути особа, яка досягла 14-літнього віку в цивільних і 20-ти
років — у кримінальних справах. Закон встановлював і верхню вікову межу для
свідків. В суді не могла свідчити особа, яка досягла 70 років. Жінки і нехристия¬
ни допускалися до свідчення лише тоді, коли не було інших очевидців;
	-присяга дозволялася судом у разі відсутності інших доказів по справі. її складала одна сторона, яку суд вважав ближчою до істини. Інколи питання про те, хто мав присягати, вирішував жереб. Як правило, присяга складалася у церкві на Євангелії або на суді в присутності священика. Вона мала вирішальну доказо¬ву силу;
	-огляд місця злочину й речові докази;
	-зізнання під час тортур. Порівняно з попередньою епохою тортури засто¬совувалися значно рідше, лише в справах про тяжкі злочини. Для зізнання підо¬зрюваного застосовувалися такі форми, як биття батогом, припікання розпеченим залізом, розтягування суглобів ніг та рук. Від катування звільнялися шлях¬тичі та священики, знатні особи, літні люди віком понад 70 років, малолітні та вагітні жінки;
	-висновки експертів. У ролі експертів виступали, як правило, професіонали різних сфер життя та галузей економіки. За необхідності вони подавали обгрун¬товані висновки на запит суду. Інститут судово-медичних експертів офіційно був запроваджений лише в 70-х роках XVIII ст.
	Джерела права. Створення Української гетьманської держави стимулюва¬ло розвиток національної системи права. Поруч із законами та іншими нормати¬вно-правовими актами Московського царства, Речі Посполитої стали ширше ви¬користовуватися джерела права місцевого, українського походження. Схематич¬но увесь комплекс можна зобразити наступним чином:

	Найпоширенішим джерелом права Української гетьманської держави були нормативно-правові акти гетьманської влади. До них належали:
•	універсали — офіційні документи, що видавалися гетьманом або генера¬
льною канцелярією від його імені;
•	ордери — акти гетьманської влади, спрямовані на вирішення конкретних
суспільних, економічних, політичних питань;
	
•	інструкціями визначалися повноваження, права та обов'язки службовців,
порядок діяльності судових органів, порядок виконання рішень вищих органів
державної влади;
•	декретами, грамотами, листами гетьман інформував населення про ух¬
валення законів, їх зміст та порядок набуття ними чинності.
	Поряд із нормативно-правовими актами, що діяли в Україні, були підзакон-ні акти Генеральної військової канцелярії. Ними впроваджувалися в дію акти вищих органів державної влади;
	-	джерела церковного права регулювали внутрішні церковні правовідносини.
Разом із законодавчими актами Української гетьманської держави, джере¬
лом права були міжнародні договори, серед яких виділялися:
•	Зборівська угода 1649 року, укладена Україною з Річчю Посполитою. За її
умовами кількість реєстрового козацького війська мала становити 40 тис. осіб.
Під юрисдикцію козацької адміністрації переходили Брацлавське, Київське та
Чернігівське воєводства, всі посади в яких мали обіймати православні христия¬
ни. Перебування польських військ на цих територіях заборонялося. Селяни, які
не потрапили до козацького реєстру, мали повернутися у кріпацтво. Повстанцям
гарантувалася повна амністія. Київському митрополиту обіцяно місце в сенаті, а
питання про Берестейську унію мав розв'язати вальний сейм. Католики не мали
права проживати в українських містах;
•	Білоцерківський договір 1651 року, укладений Україною з Річчю Поспо¬
литою. За його умовами козацький реєстр зменшувався до 20 тис. осіб. Юрисди¬
кція козацької адміністрації значно звужувалася і поширювалася лише на тери¬
торію Київського воєводства. На цих землях заборонялося дислокуватися поль¬
ським військам. Не вписані до реєстру козаки мали повернутися у підданство
шляхти. Гетьман підпорядковувався польському королю та позбавлявся права
зносин з урядами зарубіжних країн. Виборність гетьмана скасовувалася;
•	Раднотський договір!656 року — угода між Військом Запорізьким, Швеці¬
єю, Трансільванією, Бранденбургом про військовий союз для боротьби з Польщею.
Вперше на міжнародному рівні визнано існування Української держави у межах
території, визволеної Богданом Хмельницьким внаслідок Визвольної війни;
•	Гадяцька угода 1658 року, укладена І.Виговським з Польщею про утво¬
рення нового державного федеративного союзу Польщі, Литви та князівства Ру¬
ського, до якого входили Чернігівське, Брацлавське та Київське воєводства. Згі¬
дно з умовами договору, Україна отримувала право мати своїх урядовців, власну
державну скарбницю, власну грошову систему, судочинство з діловодством українською мовою, 40-тисячну армію. Законодавча влада мала належати своє¬рідним національним зборам— народній раді. Виконавча— гетьманові, найви¬ща судова — трибуналу. В усіх трьох державах скасовувалася Берестейська цер¬ковна унія.

Лекція №7
Тема: Українські землі під іноземною зверхністю (др. пол. XVII –  XVIII ст.)

План лекції:
1. Політико-правове становище Гетьманщини у складі Московії. Гетьманські статті. Державний лад.
2. Суспільний лад. Остаточне закріпачення селянства.
3. Правова система. Джерела і основні риси права. Кодифікація українського права. 
4. Суспільно-політичний лад, адміністративно-територіальний поділ, органи влади та право Галичини, Буковини і Закарпаття. 
гетьманом спільно зі старшинською радою за традиційною письмовою формулою: "прирадили гетьман та старшина".
Повноваження старшинських рад були досить широкі, але не розмежовані з компетенцією гетьмана та Генеральної ради.
Стрімкий занепад старшинських рад припадає на 1760-і роки, коли Катерина II усунула з посади гетьмана К. Розумовського, ліквідувавши таким чином інститут гетьманства.
•	Генеральна військова канцелярія. Створена у 1720 році. її очолював генеральний писар. Поділялася на дві частини: колегіальну і розпорядчу ("присутствіє"). "Розпорядче присутствіє" канцелярії складалося з кількох генеральних
старшин. Інколи воно виконувало функції політичного та судового контролю.
Тут складалися гетьманські універсали, вирішувалися спори про належність до
козацького стану, аналізувалися звіти полковників і сотників, розглядалися апе
ляції на вироки Генерального суду;
•	Малоросійська колегія (1722-1727 роки) — центральний орган російської
колоніальної адміністрації у Гетьманщині. її створення пояснювалося необхідні
стю наведення порядку в адміністрації та судових органах. Колегії надавалося
право в апеляційному порядку переглядати всі справи, що розглядалися у Геть-
машшіні. Однак до неї фактично перейшла вся повнота влади в країні. Гетьман
виконував лише дорадчі функції при колегії;
•	Правління гетьманського уряду (1734—1750 роки) створене царизмом для
управління Гетьманщиною. Після смерті у 1734 році Д. Апостола московська
влада заборонила обрання нового гетьмана, передавши управління Лівобереж
ною і Слобідською Україною шістьом особам — трьом росіянам і трьом україн
цям. Правління очолював князь О.Шаховський. Наділявся надзвичайно широки
ми повноваженнями. На власний розсуд міг міняти українських представників,
виступав за повне усунення козацької старшини від влади;
-Друга Малоросійська колегія (1764-1786 роки)— це орган царської влади, що мав на меті остаточну ліквідацію залишків політичної автономії України. Вона складалася з чотирьох російських чиновників і чотирьох колишніх генеральних старшин. її очолював президент П. Рум'янцев.
Вже в перші роки свого існування колегія ліквідувала Генеральну військову канцелярію, підпорядкувала інші центральні органи Гетьманщини своїм департаментам.
Колегія втручалася у справи полковників. Вона наглядала за тим, щоб полковники вирішували справи за участі полкової старшини. Було зроблено спробу розмежувати полкову військову й адміністративну влади. З цією метою передбачалося адміністративні справи передати предводителю дворянства.
Полково-сотенна система управління поширилася не тільки на етнічні українські землі, а й на частину території Білорусі. Правобережна Україна, яка після Андрусівської угоди 1667 року залишилася під владою Польщі, продовжувала живитися підтримкою місцевого населення. Хоча офіційно у 1676 році 12 правобережних полків згорнули свою діяльність, проте у 80-х роках XVII ст. Корсун-ський, Богуславський, Брацлавський і Білоцерківський козацькі полки постали знову. Лише після укладення Прутського договору у 1711 році між Росією і Туреччиною більшість козаків Правобережної України змушені були переселитися на Лівобережжя, а козацький військово-територіальний устрій на Правобережжі припинив своє існування.
На Слобідській Україні полково-сотенна система управління склалася впродовж 1650-1660-х років зі створенням Острогозького, Сумського, Харківського, Охтирського козацьких полків. Вони проіснували до 1765 року, коли Катерина II ліквідувала слобідське козацтво, реорганізувавши козацькі полки в регулярні гусарські.
Отже, за полково-сотенного управління полковники ставали повновладними господарями на своїй території. За винятком слобідських, вони підкорялися тільки гетьману. На Слобожанщині козацькі полки перебували у підпорядкуванні білгородського воєводи, котрий призначався із числа російських князів чи бояр.
Полк у свою чергу поділявся на 10-15 сотень. До кожної сотні входило кілька містечок та багато сіл. Сотні підлягали полковому уряду. Управління ними здійснювали сотники, сотенна старшина (писар, хорунжий, осавул) та канцелярія.
З ліквідацією полково-сотенної системи управління та автономних органів місцевого самоврядування припинила своє існування Українська гетьманська держава. Спочатку на територію Війська Запорізького була поширена царська Установа про заснування губерній, якою ліквідовувалися полки та сотні як адміністративно-територіальні одиниці, а Указом військової колегії від 28 червня 1783 року замість 10 лівобережних козацьких полків створювалися регулярні карабінерні кавалерійські полки.
У 60-70-х роках XVII ст. провідне місце у суспільних відносинах Гетьманщини починають займати представники військової козацької знаті. Провідний стан українського суспільства отримав назву "знатне військове товариство". У свою чергу воно поділялося на три основні прошарки (див. схему 6):
бунчукове товариство — це відомі своїми заслугами, авторитетом чи соціальним становищем люди, яких гетьман взяв під свій бунчук (гетьманський знак). З того часу бунчукові товариші потрапили під особисту юрисдикцію самого гетьмана. Здебільшого це була генеральна старшина. Вона мала певні привілеї, судочинство щодо неї проводив лише гетьманський суд;
військове товариство підпорядковувалося Генеральній військовій канцелярії. До складу товариства включалися авторитетні військові, що залишилися за межами чітко визначеного кількісно бунчукового товариства. Судочинство щодо них проводив особисто гетьман;
значкове товариство. Значком називався прапор (корогва). Особа, яка приймалася "під значок", вилучалася із козацького загалу і передавалася під юрисдикцію полкової управи. Лише полковнику надавалося право зараховувати до складу значкового товариства.
Всі знатні військові товариші несли обов'язкову військову службу, володіли маєтками до "ласки військової". У мирний час виконували певні службові доручення та адміністративні функції, а у воєнний — мали направити до козацького війська означену кількість озброєних воїнів. В разі відмови виконати вищеназвані умови накладалися грошові стягнення, але земля не відбиралася.
На відміну від Польщі та Литви, на другому плані ієрархічної піраміди опинилася українська шляхта (роди Виговських, Тетер, Кричевських). Нечисленна, вона не стала провідним станом у Гетьманщині, хоча після Визвольної війни отримала низку привілеїв.
Найширші військові обов'язки в Українській гетьманській державі покладалися на козаків. Після Визвольної війни перехід селян до козацького стану був значно обмежений. Отримати статус козака могли лише особи, які одружувалися на козацькій дочці або вдові.
Міщани — це верства, що раніше за інших стала замкненим суспільним станом. Процесу набуття незалежності міщанами сприяло отримання містами прав на самоврядування. У Гетьманщині налічувалося 12 магістратських міст, тобто тих, що володіли магдебурзьким правом: Київ, Чернігів, Переяслав, Нов-город-Сіверський, Стародуб, Ніжин, Погар, Мглин, Остер, Козелець, Полтава, Почеп. Крім того, існували панські міста, що отримували право на обмежений магдебурзький устрій здебільшого від землевласника, на приватній території якого ці міста розташовувалися.
Міста, що не мали права на самоврядування, називалися ратушними. Адміністрація таких міст також обиралася, однак була залежною від місцевого козацького управління, зокрема від сотенного уряду.
Мешканці ратушних міст сплачували податки до гетьманської скарбниці. Вони зобов'язані були виконувати низку інших повинностей, зокрема, власними силами здійснювали охорону міста, сплачували кошти на різноманітні громадські потреби.
Як у магістратських, так і ратушних містах ішов інтенсивний процес соціального розшарування. Залежно від економічного становища міщани поділялися
на три категорії:
Міська аристократія (заможні купці, власники майстерень, а також духовенство, знатні військові товариші, які працювали у місті). До купців належали особи, котрі мали капітал у 500 крб. і більше. Купці об'єднувалися в гільдії, члени яких звільнялися від подушного податку, рекрутчини та тілесних покарань. Водночас вони мали виконувати шляхову, постойну та інші види повинностей.
Середній прошарок (ремісники і торгівці);
Міські низи (незаможні ремісники і дрібні торгівці).
Селянство. В Українській гетьманській державі землі, що належали польській шляхті, стали державною власністю. Розташовані на цих територіях "вільні" військові села, а також їх мешканці залежали від козацької адміністрації. Селяни таких сіл були особисто вільними, проте змушені були сплачувати певні повинності на користь держави.
У кінці XVII ст. ситуація змінюється. Адміністрація починає планомірний наступ, що має на меті міцніше прив'язати селян до земельних наділів. Першими кроками на цьому шляху стало запровадження заборони на продаж особистих ділянок без дозволу власника села. Згодом поновлюється інститут панщини тривалістю поки що в один-два робочі дні на тиждень.
Таким чином, ліквідоване в роки Визвольної війни середини XVII ст. кріпацтво через кілька десятиліть знову нагадало про себе. Щоправда, законодавчому оформленню цього осоружного українському селянству явища завадила складність політичної обстановки у Гетьманщині, незавершеність процесу формуван-
ня великої земельної власності, а також антикріпосницькі настрої широких верств сільського населення.
Духовенство. Вищі церковні ієрархи (митрополит і єпископи) обиралися на козацьких радах, а нижче духовенство— на сільських сходах. їх обрання затверджував голова держави — гетьман. Попри певну залежність духовних осіб від світської влади, церква була самостійною у вирішенні внутрішніх церковних питань.
За часів гетьманування Б.Хмельницького Москва відкрито не наважувалася здійснювати контроль над українською церквою. Однак після його смерті спроби стали наполегливішими. Зрештою, наміри матеріалізувалися. У 1686 році за згодою Константинополя Київська митрополія перейшла у підпорядкування Московському патріархату.
З підписанням Зборівської угоди у 1649 році і поширенням повноважень української влади на територію Київщини, Брацлав-щини та Чернігівщини діючі суди були ліквідовані, а замість них запроваджена система козацького судочинства. У такому вигляді, запозичена, вона проіснувала до 1763 року, коли останній український гетьман К.Розумовський провів судову реформу.
Як і в попередній період, найважливішим компонентом національної системи права залишалося звичаєве право. Впродовж XVII — XVIII ст. воно змінювалося як за формою, змістом, так і порядком застосування. Складаючись в основі своїй із норм, вироблених умовами побуту козацького товариства Запорізької Січі, звичаєве право поширювалося по всій території Української гетьманської держави, подекуди витісняючи застарілі норми польсько-литовського права.
Водночас Гадяцька угода передбачала відновлення адміністративно-територіального устрою, що існував до 1648 року; повернення польським магнатам і шляхті маєтків в українських землях; відновлення повинностей українського селянства;
- шведсько-українська угода 1708 року, таємно укладена І.Мазепою з Кар-лом XII. Оригінал тексту не зберігся. Його зміст реконструйовано з рукопису П.Орлика "Дедукція (Вивід) прав України", в якому містяться 6 статей договору:
1.	У разі прохання гетьмана і Генеральної Ради йдеться про можливість на
правлення на територію України шведських військ;
2.	Про повернення Україні військових трофеїв, захоплених Швецією в боро
тьбі з російським царизмом, якщо з'ясується, що в минулому вони належали
українському народові;
3.	Про визнання Швецією повноважень українського керівництва — геть
мана і Генеральної Ради;
4.	Про визнання самостійності українських земель та надання гарантій не
втручання шведської сторони в українські справи;
5.	Про гарантії збереження державних символів України — герба і князівсь
кого титулу;
6.	Про забезпечення виконання умов договору. З цією метою І.Мазепа мав
передати шведам управління над п'ятьма українськими містами: Батурином,
Полтавою, Гадячем, Мглином і Стародубом.
Джерелами іноземного права, які продовжували діяти на території Української гетьманської держави, був, насамперед, Литовський статут у його третій редакції 1588 року. Зберігали свою силу окремі постанови польсько-литовського сейму, які глибоко вкоренилися в правову систему Гетьманщини.
Після невдачі, яку зазнало козацьке військо І.Мазепи у боротьбі з Росією, та звуження у зв'язку з цим української автономії, у Гетьманщину почало проникати російське законодавство. Значного поширення набувають норми царських указів, зокрема, "Жалувана грамота дворянству" 1785 року, "Маніфест про
скасування гетьманства" 1764 року, Указ 1783 року про закріпачення українських селян.
Гетьманські статті (Конституції) ухвалювалися українськими гетьманами і московськими царями. Першоосновою для них був договір Б.Хмельницького з Москвою 1654 року (Березневі статті ). Він був складений у формі прохань української сторони до царя, що складався із 23 пунктів і називався "Проситель-ні статті". У скороченій редакції більшість пунктів із 11 статей була затверджена царем і боярами. "Просительні статті", царські укази до них та інші аналогічні документи пізніше дістали назву "Березневі статті" Б.Хмельницького. Оригінали цих документів не знайдені, відомий лише переклад з української мови на російську, що зберігається у справах Посольського приказу.
Основний зміст Березневих статей полягав у тому, щоб царський уряд зберіг права і привілеї Війська Запорізького, українських козаків, шляхти, міщанства. Йшлося також про 60-тисячний козацький реєстр, плату старшині та козакам, збереження місцевої адміністрації й збирання нею податків для царської скарбниці, право обрання гетьмана й надання йому на утримання Чигиринського староства. Крім того, передбачалося право зносин з урядами зарубіжних країн, невтручання царських воєвод та інших урядовців у внутрішні справи України, залишення селян у феодальній залежності, збереження прав Київського митрополита, направлення царського війська проти польської армії під Смоленськ, утримання московських гарнізонів на кордонах України з Польщею, оборону України від нападів татар і матеріальне забезпечення козацького військового підрозділу у фортеці Кодак.
Деякі пункти викликали застереження з боку московського царя. Так, гетьману заборонялося вступати в контакти з урядами Туреччини та Польщі, тобто з тими країнами, які конфліктували з московським царем.
Після смерті Б.Хмельницького новообрані українські гетьмани укладали договори із московськими царями, спираючись на Березневі статті. З кожним новим договором автономні права українців звужувалися, аж доки не були скасовані зовсім.
Найвищим проявом національної правової думки Української гетьманської держави стало ухвалення у Бендерах (Молдова) 5 квітня 1710 при обранні П.Орлика Конституції. Офіційно вона називалася "Пакти й Конституція законів та вольностей Війська Запорізького" і складалася з преамбули і 16 параграфів. Це договір між гетьманом і запорізьким військом про державний устрій в Україні після
визволення її від московського панування. Конституція була діючим правовим джерелом на Правобережжі до 1714 року. В ній містилися такі положення:
-	протектором України визнавався шведський король;
•	православна церква повинна зайняти панівне становище, повернутися до
лона Константинопольського патріархату;
•	про необхідність поширення освіти в України;
•	забезпечувалися цілісність і недоторканність українських територій;
•	українські полонені з Росії та Швеції мали повернутися на Батьківщину;
•	поставлене завдання про відновлення військового союзу з Кримським
ханством;
•	про необхідність передачі усіх фортець, де розташовувалися російські
війська, у власність Війська Запорізького;
про обмеження влади гетьмана "публічною радою" (парламентом), до
якого б входили генеральна старшина, полковники і посли від низового козацт
ва. Парламент мав збиратись тричі на рік. Питання вносив сам гетьман, який був
відповідальний перед парламентом; 
•	найвища виконавча влада належала гетьману;
•	гетьман відповідав за утиски простого люду;
•	гарантувалася недоторканність особи, її відповідальність перед судом;
•	про виборність усіх посадових осіб з наступним їх затвердженням гетьманом;
•	про звільнення козацьких вдів, дітей та їхніх господарств від податків.
П.Орлик присягнув під час ухвалення Конституції на дотримання всіх пунктів, а Карл XII скріпив документ своїм підписом.
Види злочинів. Залежно від степені суспільної небезпечності національне право доби Української гетьманської держави розрізняло три основні види кримінальних діянь:
1.	Злочин — найтяжче протиправне діяння, за яке передбачалася переважно
смертна кара;
2.	Провина —- правопорушення середньої тяжкості;
3.	Проступок — дрібне правопорушення.
Серед основних видів злочину виділялися:
-	злочини проти релігії. До них відносилися богохульство ("хула на Божу
матір та на святих"), перехід із християнства до нехристиянських вірувань, чак
лунство. За скоєння такого виду злочину передбачалася смертна кара через спа-
лення або тілесні покарання, поєднані з вигнанням за межі держави та конфіскацією майна;
•	злочини проти держави включали в себе вбивство чи нанесення тілесних
ушкоджень царю та членам його родини, зрада державі, змова з метою усунення
від влади царя, здача фортеці. Цей вид злочину передбачав комплексні покаран
ня, а саме — кваліфіковану смертну кару з позбавленням честі та конфіскацією
майна. В разі здійснення державної зради діти злочинця і його дружина також
відповідали перед судом, якщо знали про намір зрадника;
•	військові злочини та злочини проти порядку управління. Серед них ви-
лілялися дезертирство, підробка документів тощо. Суворими нормами охороня
лися служителі правосуддя. Так, за нанесення тілесних ушкоджень судді винний
позбавлявся двох пальців та був зобов'язаний відшкодувати в подвійному розмі
рі за завдану рану. Вбивство судді, возного чи його помічника передбачало чет
вертування злочинця;
-	злочини проти життя. Покарання за здійснене вбивство залежало від
кількох обставин. Вони визначалися насамперед сімейним та соціальним станом
потерпілого і обвинуваченого, мотивами кримінального діяння, способами його
здійснення, а також обставинами, при яких воно сталося. Вбивство шляхтича,
священика чи воїна передбачало "кару на горло" та головщину в розмірі 120 ру
блів. У той же час насильницька смерть сільського війта чи посполитого селяни
на оцінювалася усього 30 рублями головщини. Неординарно каралося вбивство
батьків своїми дітьми. За здійснення даного виду злочину застосовувалося чет
вертування вбивці-сина, розтягування мертвого тіла на колесі з насадженням
відрубаної голови на палю. Якщо вбивство здійснила донька, її закопували до
шиї в землю і тримали в такому положенні, допоки вона не помре. Вбивство кі
лькох осіб вимагало смертної кари для такої ж кількості співучасників;
•	злочини проти честі. До них відносилися образа словом, наклеп у пись
мовому вигляді, нанесення тілесних ушкоджень палицею, батогом чи рукою.
Відповідальність наступала у формі грошової компенсації та арешту до 6 — ти
тижнів;
•	злочин проти моралі. Серед них виділялися зрада чоловіка або дружини,
викрадення чужої дружини, двоєженство, кровозмішення. Особи, які вчинили
даний вид злочину, підлягали смертній карі через відрубування голови. Відпові
дальності за зґвалтування можна було уникнути, вступивши до шлюбу із потер
пілою;
- майнові злочини. Право розрізняло крадіжку, пограбування і розбійний напад. Щоправда, пограбування тлумачилося інакше, ніж нині. Під пограбуванням тогочасне право розуміло відкрите заволодіння чужою річчю, спричинене необхідністю виконання судового рішення, повернення боргу чи відшкодування завданих збитків. Покарання передбачало лише грошові штрафи.
Крадіжка поділялася на просту і кваліфіковану. Простою вважалася таємне присвоєння речей на суму, що не перевищувала 20 руб. За вперше здійснений злочин передбачалося побиття канчуками та відшкодування у розмірі ціни викраденого; за другим разом — додавалося відрізання вуха; за третім — відрізання вуха, носа та випалення на лобі знака "злодій"; за четвертим — смертна кара
через повішення.
До кваліфікованої крадіжки відносилося привласнення речей на суму більше 20 руб., здійснення трьох крадіжок поспіль, злочин, здійснений групою осіб, а також з проникненням у житло, у присадибні приміщення тощо. Смертна кара була єдиним покаранням за цей злочин.
Види покарання. Серед основних видів покарання виділялися:
-	смертна кара включала в себе четвертування живого злочинця або його
мертвого тіла; спалення на вогнищі; повішення; заливання в горло розпеченого
заліза;
-	калічницькі покарання — відрізання вуха, носа, язика або інших частин
тіла за принципом таліону ("рівне за рівне");
•	ганебні покарання. До них відносилися побиття канчуками біля ганебного
стовпа, випалення знака злодія на лобі злочинця;
•	позбавлення волі. Вирок виконувався у формі арешту або ув'язнення. Як
правило, арешт здійснювався в наземній тюрмі на строк від кількох днів до 2 ро
ків. Ув'язнювалися особи, здебільшого засуджені до смертної кари. Місцем їх
нього утримання слугували глибокі земляні ями;
•	вигнання за межі держави чи заслання у найвіддалеиіші куточки дер
жави. Особливого поширення набрало у XVIII ст. після ліквідації Гетьманщини
та Запорізької Січі;
•	позбавлення честі. В Українській гетьманській державі поділялися на
"повну політичну смерть ", за якою засуджений перебував фактично поза зако
ном, а також "шельмування" — позбавлення права займати державні та виборні
посади. "Хто побував у руках ката з урізанням вуха або іншого члена, або пере
ніс публічну кару биттям на тілі, або був позначений залізом, той тратить честь і
місце серед добрих людей, не має права на очищувальну присягу, бути свідком, не має права на службу і ранги, до компанії добрих людей не пускається".4
•	конфіскація майна;
•	головщина;
•	інші штрафи за завдані тілесні пошкодження, як спосіб відшкодування
збитків;
•	дисциплінарні покарання для військових, що включали в себе прикову
вання до гармати, позбавлення права займати військові посади.
Цивільне право.
І. Право власності. Як і в попередній період, інститут власності на землю продовжував займати провідне місце в системі цивільно-правового регулювання. Суб'єктами власності на землю у цей період виступали:
-	Військо Запорізьке або сама Українська держава. Націоналізувавши ла
тифундії польських магнатів і шляхетські посілості, держава створила земельний
фонд, яким розпоряджалася на власний розсуд. Представники держави (гетьман,
полковники, сотники), за умови служби Війську Запорізькому, могли отримува
ти і надавати іншим так звані "рангові володіння". Вони надавалися на період
виконання посадових (рангових) обов'язків, у тимчасове користування;
-	козацтво та селянство до кінця XVII ст., а в подальшому лише козаць
ка старшина, українська шляхта, знатне військове товариство.
Окрім отриманої у ранг вотчини, старшина мала змогу набувати її й іншими способами. Зокрема успадковувати, купувати, освоювати пустопорожні та кинуті земельні ділянки (право займанщини);
•	православна церква та монастирі. Отримували земельні пожалування
від українських гетьманів та російських царів;
•	Запорізька Січ. Маючи автономний статус у складі Української гетьман
ської держави, продовжувала зберігати за собою право розпоряджатися земель
ним ресурсом на своїй території. Будь-хто із числа запорожців міг користуватися
окремими угіддями, сплачуючи відповідний податок до січової скарбниці.
2. Зобов'язальне право в Українській гетьманській державі виникало як із договорів, так і з деліктів (правопорушень). В іншому випадку норми цивільного права зобов'язували відшкодувати матеріальні збитки за завдану шкоду.
Серед договорів найбільш поширеними були:
•	договори купівлі-продажу. Торгові операції з рухомим та нерухомим май
ном передбачали обов'язкову присутність свідків. Факт купівлі-продажу мав бу
ти  зафіксованим  у  спеціальній  актові   книзі,  витяг  з  якої  надавався  обом
суб'єктам угоди. Особливі умови стосувалися операцій, що пов'язувалися з при
дбанням земельної власності. Купівля-продаж земельної ділянки вважалася здій
сненою лише після підтвердження угоди універсалом гетьмана чи указом царя;
•	договори позики. Угода на суму до 12 рублів могла укладатися в усній фо
рмі. У разі неповернення боргу в обумовлений договором час кредитор мав пра
во звернутися до суду. Суддя міг відстрочити виплату боргових зобов'язань, але
не більше, ніж на 11 днів. Після цього боржник мав сплатити штраф, а після реа
лізації конфіскованого у нього майна, відшкодовувалися збитки кредитору. Як
що боржник не мав особистого майна, його тримали під арештом до того часу,
поки він, родичі чи знайомі не повернуть боргових зобов'язань;
•	договір оренди. Значного поширення набула оренда землі. Жодна із сторін не
могла самовільно розірвати договір, якщо інша сторона виконувала його умови.
Власник мав право відмінити чинність договору в односторонньому порядку, якщо орендар псує майно, веде аморальний спосіб життя. У свою чергу орендар міг виступати ініціатором розірвання угоди, коли власник перешкоджав користуватися майном, вимагав попередньої оплати або здійснив напад на маєток, завдав фізичні ушкодження орендарю або образив його;
•	договір дарування. Дарування речей на суму до 100 рублів здійснювалося
усно у присутності свідків, більше 100 рублів— у письмовій формі. Угода фік
сувалася в актовій книзі, укладалася за обов'язкової присутності дарителя і об
дарованого;
•	договір особистого найму. Укладався особами зі статусом вільної люди
ни. Відповідальність за недотримання умов договору покладалася на обох конт
рагентів.
3.Спадкове право. Цивільне право доби Української гетьманської держави містить норми успадкування як за заповітом, так і за законом.
Заповіт складався дієздатними особами, добровільно, без застосування примусу. Заповідачем не могли бути засуджені до смертної кари, політичні злочинці, які перебували за кордоном, невільники, особи, позбавлені честі в судовому порядку.
Позбавлялися права на успадкування іновірці, особи, які перейшли до не-чристиянських конфесій, позашлюбні діти, доньки, які вийшли заміж без згоди батьків, особи, котрі зловживали спиртними напоями.
Існували дві форми заповіту: звичайна і надзвичайна. У першому випадку заповіт складався письмово у присутності кількох місцевих урядовців або 2-3 свідків. Свідками не могли бути опікуни чи самі спадкоємці.
Текст складав сам заповідач, якщо був освіченим. У противному разі його готувала інша особа зі слів спадкоємця. Останній мав підписати документ або поставити свою печатку. Свідки ставили свій підпис на кожному аркуші заповіту.
Надзвичайна форма заповіту застосовувалася у тому разі, коли заповідач перебував за кордоном, під час військового походу або ж коли захворів у дорозі. У таких неординарних випадках заповіт укладався в усній формі.
При укладенні документу заповідач користувався повним правом вільного вибору спадкоємців як чоловічої, так і жіночої статі. Обов'язковою умовою дійсності заповіту існуюче право визнавало передачу частини спадку дитині, котра перебувала в утробі матері. Ні за яких обставин заповідач не міг її позбавити спадку.
За законом майно успадковували лише кровні родичі. У національному праві цього періоду побутувало правило, за яким "сестри при братах не спадку-ють". Першу чергу спадкоємців, таким чином, становили рідні сини спадкодавця, другу — онуки. Донькам майно діставалося лише в разі відсутності синів або коли останні померли бездітними.
Земельна власність успадковувалася також синами. Наймолодший із них мав право на батьківську хату. Він вважався власником батьківського будинку, був зобов'язаний забезпечити сестер при одруженні часткою майна, що називалася посагом.
Успадковувати майно, залишене після матері, могли як сини, так і дочки. Шлюбно-сімейне право або "родинне право", як називалося воно в Українській гетьманській державі. Для чоловіків повна дієздатність і право на одруження наступало з 18 років, а для жінок — із 13-літнього віку.
Звичаєве право і законодавство першої пол. XVIII ст. у Гетьманщині визнавало шлюб справою добровільною, ніхто не міг бути примушеним до укладення шлюбу. Однак діти мали отримати згоду батьків. Щоправда, відсутність не впливала на правову силу шлюбу. Подружжя, не отримавши згоди від своїх батьків, могло звернутися до місцевої влади за дозволом на укладення шлюбу.
Дозволялося робити так звані "передвесільні подарунки", що поверталися в тому разі, якщо з певних причин весілля не відбулося. Заборонявся шлюб між близькими родичами. Встановлення даного факту тягло за собою розлучення.
Шлюбні відносини припинялися у двох випадках — внаслідок розлучення або смерті одного із подружжя. Укладати повторний шлюб дозволялося через 6 місяців після розлучення або смерті чоловіка чи дружини.
Вступивши до шлюбу, жінка переходила під опіку свого чоловіка. Вона не тільки приймала його прізвище, але й користувалася набутим авторитетом у суспільстві. Відтак, чоловік представляв її інтереси у суді, розпоряджався посагом та власним майном на особистий розсуд, від імені дружини укладав цивільно-правові акти. Тільки залишившись вдовою при малолітніх дітях, жінка отримувала право розпоряджатися своїм і дитячим майном. Впродовж всього сімейного життя посаг дружини (майно, виділене батьком при одруженні) і віно чоловіка (виділена дружині частка з його майна ) перебувала під його особистим наглядом і контролем.
Після смерті чоловіка дружина неподільно користувалася і віном, і посагом довічно або до нового одруження. Законодавство передбачало можливість втрати жінкою віна, якщо вона зреклася християнської віри або зрадила свого чоловіка. З тих же причин чоловік міг втратити право на посаг. Йому заборонялося приводити до свого будинку наложницю, змушувати жінку заробляти гроші перелюбством з іншими чоловіками чи безпідставно звинувачувати її в цьому.
Батько мав незаперечну владу над своїми дітьми. У разі крайньої необхідності йому дозволялося віддавати своїх дітей у найми християнину. Спільно з дітьми нажите майно залишалося у батьків. У разі невиконання дітьми обов'язків перед батьком він міг позбавити їх спадщини.

Лекція №8-9
Тема: Суспільно-політичний устрій і право українських земель у складі Російської, Австрійської і Австро-Угорської імперій (XIX – початок XX ст.).
План лекції:
1. Наддніпрянська Україна у складі Російської імперії. Суспільний лад. 
2. Адміністративно-територіальний устрій українських земель у складі Російської імперії. Діяльність Української громади в Державній Думі. Судова система. 
3. Право. Кодифікація права. 
4. Західноукраїнські землі у складі Австрії і Австро-Угорщини. Суспільно-політичний лад Галичини, Буковини і Закарпаття. Право. Заміна польського законодавства на австрійське. Кодифікація австрійського законодавства та його апробація у Галичині.
Галичина увійшла до складу Австрії внаслідок першого поділу Речі Посполитої 1772 року. Австрійський уряд штучно об'єднав Західну і Східну Галичину, населених у більшості своїй відповідно поляками і українцями в один адміністративний округ під назвою — Королівство Галичини і Лодомерії.
До складу Австрії входив також Тернопільський округ за винятком Хотинського повіту, що з 1812 року був переданий Росії.
Північна Буковина (нинішня Чернівецька область) перейшла під австрійську владу внаслідок Кючук-Кайнарджийського мирного договору 1774 року між Росією та Туреччиною. Крім того, з XVI столітгя у складі Австрійської монархії під владою Угорського королівства опинилося ще й Закарпаття. У 1723 році угорські представницькі збори відмовилися від власної державності на користь багатонаціональної Австрійської імперії.
Таким чином, наприкінці XVIII ст. майже усі західноукраїнські землі потрапили під владу Австрії. З 1867 року Австрійська імперія перетворилася на дуалістичну Австро-Угорську. До австрійської частини монархії увійшли Галичина і Буковина, до Угорської — Закарпаття.
Державний устрій. Австрія XVII — першої пол. XIX ст. — це типова монархія, влада в якій зосереджувалася в руках спадкового імператора. Королівство Галичини і Лодомерії очолював призначений імператором губернатор. До буржуазно-демократичної революції 1848 року губернатори призначалися виключно із числа австрійців. Королівство поділялося на округи (циркули) на чолі з окружними старостами.
З метою створення видимості політики освіченого абсолютизму у Галичині 1775 року створюється становий сейм, який на ділі жодним чином не обмежував абсолютну владу монарха.
Після хвилі революційних виступів, що прокотилися по всій Австрійській імперії, у 1848 році в Галичині було скасовано кріпосне право. Аграрна реформа в сільському господарстві включала в себе кілька основних положень. Зокрема, ліквідувалася юридична залежність селянина від поміщика; селяни наділялися земельною власністю; мали сплатити поміщикам вартість кріпосних повинностей1.
Після створення Австро-Угорської імперії кожна з двох держав продовжувала мати свій двопалатний парламент — в Австрії він називався Рейхсрат (Державна Рада), а в Угорщині — Сейм. Спільного законодавчого органу затверджено не було. Увесь апарат управління частини держави діяв незалежно від іншої.
Централізувала державу особа австрійського імператора, що одночасно носила титул угорського короля. Ухвалені австрійським рейхсратом чи угорським сеймом рішення потребували обов'язкового підпису імператора. Він представляв країну на зовнішній арені, призначав і відправляв уряди у відставку був головнокомандувачем збройних сил імперії. Фактично особа монарха була недоторканною, він не відповідав ні перед Сеймом, ні перед Державною Радою.
Ради міністрів, окремо в Австрії і Угорщині, були вищими органами виконавчої влади. Прем'єр-міністри і члени уряду формально відповідали перед парламентом, а фактично тільки перед імператором. Раді міністрів підпорядковувалася крайова влада. У Галичині і в інших чотирнадцяти провінціях Австрії призначався намісник, а на Буковині — крайовий президент.
Адміністративно-територіальні перетворення 1860-х років не обійшли також і місцеве управління. Уся територія Галичини була поділена на 74 повіти, які очолювали начальники повітів. На Буковині також запроваджувалася повітова система місцевого управління.
Закарпаття, перебуваючи у складі Угорщини, не виділялося в окремий коронний край. Основними територіальними одиницями Угорщини були жупи (області) і комітати. Із 71 жупи Угорщини 4 перебували на території Закарпаття. В свою чергу кожна жупа поділялася на комітати управління, до яких входило близько 30 осіб чиновницького складу. Органами крайового самоуправління були крайові сейми в Галичині та Буковині.
Сільське управління здійснювалося автономно, але з мінімальними повноваженнями. Місцеві органи влади зосереджувалися у так званих сільських представництвах, які мали в своєму складі сільські управління на чолі зі старостами.
Судова система проголошувалася незалежною від органів державної адміністрації. Судді призначалися імператором на довічний термін. Без особистої згоди суддю не можна було перевести на іншу посаду. Найвищою судовою інстанцією в Австрії став Верховний судовий і касаційний трибунал у Відні.
Для всієї Галичини існували спільні органи державного управління. Виняток становили тільки судові установи. Для переважно польського населення Західної Галичини діяв Вищий крайовий суд у Кракові, для численного українського населення Східної Галичини — ідентичний суд у Львові.
Суспільний лад. На найвищому щаблі суспільної ієрархії перебували поміщики, великі торгівці, духовенство. Дискримінації некатолицьких конфесій було покладено край цісарським патентом у 1781 році, згідно з яким католицьку, греко-католицьку та протестантську церкви було урівняно в правах.
У найбільш залежному становищі перебувало сільське населення. Щоправда, у 1780-х роках цісарем Иосифом II було видано ряд патентів, спрямованих на поліпшення становища селянства. Так, у 1782 році селянам надавалися певні права на вільне обрання професії, передачу майна у спадщину, вільне переселення, вибору дружини чи чоловіка тощо. У 1786 році панщина на селі була обмежена трьома днями на тиждень, або 156 днів на рік. Селянину дозволялося звертатися зі скаргою на господаря до суду.
Ліберальні реформи раптово припинилися зі смертю Иосифа II. Поміщики кинулися повертати втрачені права на селян, посилювати гніт і експлуатацію. За кілька десятиліть селяни повернулися в повну адміністративну залежність від своїх господарів.
Ліквідація кріпацтва в Австрійській імперії у 1848 році не виправдала всіх селянських сподівань. Під час роздачі наділів у поміщиків опинилася найродю-чіші землі, їм прирізали частину селянських угідь. 44% земельних площ Галичини, 54% — Буковини і 70% — Закарпаття перейшло до рук поміщиків. За користування колишніми общинними землями (лісами, ріками, пасовищами), які після реформи перейшли у приватну власність, селяни були змушені сплачувати певну плату. Навіть сплата викупу за ліквідацію кріпосницьких повинностей носила дискримінаційний характер. Український селянин сплачував суму втричі більшу, ніж чеський, і вп'ятеро більшу, ніж німецький.
І все ж аграрна реформа 1848 року стимулювала розвиток капіталізму як у промисловості, так і в сільському господарстві. Все вагомішою ставала роль
промислової, банківської, сільської буржуазії, все інтенсивніше формувався робітничий клас як в Австрії загалом, так і на західноукраїнських землях зокрема.
Джерела права. З приєднанням Галичини в кінці XVIII ст. до Австрійської імперії розпочався процес заміни польського права на австрійське. Та лише на початку XIX ст. австрійська правова система на західноукраїнських землях стала
панівною.
Характерною особливістю нагромадження нормативно-правового матеріалу в Австрійській імперії була його найперша апробація на галицьких землях. Лише після вдалого завершення експерименту той чи інший закон або кодифікований збірник мав шанси бути запровадженим в інших регіонах „клаптикової" монархії.
У Галичині пройшов перевірку цивільний кодекс, що набрав чинності у 1797 році. Удосконалений, він у 1812 році був поширений на всю територію держави і діяв з деякими змінами у Галичині до 1933 року.
Паралельно проводилася робота над підготовкою цивільно-процесуального кодексу. В Галичині він набув чинності з 1782 року. Щоправда, згодом він був доопрацьований, а з 1807 року став діяти на Східній Галичині під назвою Галицького цивільно-процесуального кодексу. Судова практика використовувала кодекс до кінця XIX ст. У 1898 році набрав чинності новий цивільно-процесуальний кодекс Австро-Угорської імперії. Його відмінною рисою стало впровадження в цивільний процес буржуазно-демократичних принципів судочинства: усності, гласності, змагальності.
Кримінальне право і процес також пройшли тривалий період своєї систематизації. Збірником, що діяв частково на Галичині, став запроваджений у грудні 1768 року кримінальний кодекс під назвою Терезіана ( від імені австрійської імператриці Марії Терезії). Кодекс відзначався надзвичайно жорстокою системою покарань.
Впроваджений у 1787 році новий кримінальний кодекс під назвою Йосифіна вперше поділив злочинні дії на карні злочини, що розглядалися судами, і поліцейські проступки (незначні правопорушення), що передавалися на розгляд адміністративних органів. Характерна особливість збірника полягала в тому, що в ньому як вид покарання не застосовувалася смертна кара.
Пройшовши апробацію у Східній Галичині, у 1803 році вступив в дію на всій території Австрії новий кодекс кримінального права (скорочено Франціш-кана). Він складався із двох частин: перша — про злочини, друга — про норми
процесуального права. Із змінами, внесеними у 1852 році, Францішкана діяла на Галичині до 1932 року.
Децентралізований характер Австро-Угорської монархії відобразився і на її правовій системі. Кримінальний кодекс 1803 року зі змінами 1852 року територіально охоплював австрійські провінції, в тому числі Галичину і Буковину. На Закарпатті 1879 року вступив в дію Угорський кримінальний кодекс. Цивільно-правові відносини аж до розпаду Австро-Угорської імперії 1918 року так і не дочекалися своєї систематизації.
Державний устрій. У XIX — на поч. XX ст. Слобожанщина, Лівобережжя, Правобережжя, Південь, тобто 90% території України входили до складу Російської імперії. Чинними для України органами центральної влади були:
-	Імператор очолював державу, мав повноваження абсолютного монарха;
-Державна Рада — законодавчий орган, що розробляв проекти законів для
затвердження імператором. До неї входили представники вищих органів влади та великі землевласники. Кількість членів Державної Ради не було сталою. У різні роки вона коливалася в межах 40-80 осіб. На засіданнях головував імператор. В разі його відсутності — один із членів Державної Ради. Проіснувала з незначними змінами з 1810 по 1917 рік;
•	Імператорська канцелярія. Поступово відтіснила на задній план Держав
ну Раду. З другої чверті XIX ст. готувала законодавчі проекти для імператора;
•	Сенат — вища судова установа країни;
•	Комітет міністрів розглядав питання, що відносилися до компетенції
кількох   міністерств.   Здійснював   центральне   галузеве   управління.   Комітет
міністрів очолював імператор.
Після проведення селянської реформи 1861 року у структурі органів влади відбулися певні зміни. Відбулася реорганізація Комітету міністрів у Раду міністрів. її головою продовжував залишатися імператор. Рада міністрів розглядала і обговорювала найважливіші питання загальнодержавного характеру.
Місцеві органи управління;
-	Генерал-губернатори та губернатори. З 1803 року Україна була поділена
на 9 губерній. Кілька губерній об'єднувалися в генерал-губернаторство. Генерал-
губернатори управляли кількома губерніями і призначалися, як правило, із числа
військових. їм підлягали губернатори. Генерал-губернатори були головнокомандувачами війська у своєму регіоні.
Губернатора призначав і знімав імператор. Йому належала вся влада на підлеглій території. Він очолював губернське правління, до якого входили губернський прокурор, віце-губернатор та радники;
•	Земський справник і земський суд становили адміністрацію повіту. На
відміну від російських губерній, де земський суд обирався дворянськими збора
ми, у губерніях України (окрім Слобідської) увесь склад призначався губернсь
ким правлінням. Членами суду, як і земським справником, могли бути лише
вихідці із дворянського стану. Земський суд здійснював керівництво місцевою
поліцією, контролював виконання законів;
•	Волосний голова очолював волосне правління, до якого входили волосний
староста і волосний писар. Волость являла собою адміністративну одиницю, що
складалася із кількох суміжних сіл.
Управління у містах здійснювалося поліцейськими органами, що називалися управами благочиния, які підкорялися безпосередньо губернатору. Селянська реформа 1861 року започаткувала зміни в системі місцевого управління. Нею запроваджувалися сільське і волосне самоврядування. Подальші корективи були внесені земською 1864 і міською 1870 року реформами. Паралельно з ліквідацією кріпацтва і отриманням залежним селянством статусу „сільських обивателів" розкріпаченим надавалося право на організацію самоврядування. Оскільки залежність селянина від поміщика скасовувалася, перед царатом постала необхідність не залишити поза контролем широкий пласт селянських мас. З цією метою й запроваджувалися далеко не самостійні органи волосного управління. Вони перебували під пильною опікою місцевої влади.
Отже, органами селянського самоврядування ставали волосний сход, волосний старшина і волосний суд, а також сільський сход і сільський староста.
Волосний сход складався з волосних старшин, сільських старост, збирачів податків тощо. На сход обирали також по одному представнику від кожних 10 дворів. На нього покладалося обрання волосних посадових осіб, суддів волосного суду, розв'язання господарських та громадських справ волості. Право скликання і розпуску волосного сходу належало волосному старшині.
Волосний старшина обирався волосним сходом строком на 3 роки. Він здійснював поліцейські, адміністративні і контрольні функції щодо селян, які мешкали на території волості;
Волосний суд ухвалював рішення з дрібних майнових спорів (до 100 рублів) і здійснював судочинство з незначних злочинів щодо осіб селянського стану. Суд мав право засуджувати до примусових робіт терміном до 6 днів, арешту до 7 днів, штрафу до 3 рублів та до 20 ударів канчуками. Для контролю за органами сільського самоврядування створювалися спеціальні органи, що відали селянськими питаннями: мирові посередники, повітові з'їзди мирових посередників та губернське присутс гвіє у селянських справах.
Мирові посередники призначалися із числа найзаможніших і родовитих поміщиків даної місцевості. Вони наглядали за діяльністю селянських самоврядних інститутів, а ті в свою чергу мали виконувати всі їхні вимоги. Без згоди мирових посередників жоден обраний волосний старшина не міг бути затверджений на своїй посаді.
Органи селянського самоврядування повною мірою не виправдали сподівань царату. Відтак з 1 січня 1864 року „Положенням про губернські і повітові земські установи" впроваджувалися нові органи місцевого управління, що отримали назву земства. До їх відання належало управління місцевим господарством, освітою, медичним обслуговуванням, благоустроєм. Діяльність земств контролювало Міністерство внутрішніх справ, губернатор і предводитель дворянства. Керівництво земських установ затверджувалося імператором або міністром внутрішніх справ.
Положенням запроваджувалися розпорядчі і виконавчі органи земського управління. Перші поділялися на губернські та повітові земські збори, другі — відповідно на губернські та повітові земські управи. Розпорядчі та виконавчі органи місцевого управління мали представницький характер і обиралися на 3-річний термін. Однак вибори до земств були нерівними і багатоступеневими, перевагу на них отримували представники дворянства.
У 34 із 78 губерній Росії земське управління впроваджувалося протягом 15 років. У Правобережній Україні земські установи були запроваджені лише в 1911 році.
Зміни торкнулися й системи управління у містах. У 1870 році було започатковано міську реформу. У містах створювалися органи місцевого управління. Вони поділялися на три ланки: міські виборчі збори, міська дума (розпорядчий орган), міська управа (виконавчі повноваження).
Міські виборчі збори скликалися тільки в період проведення виборів. На зборах обиралися гласні (члени) міської думи, які в свою чергу на 4-річний
термін обирали міську управу. Залежно від розмірів і адміністративного значення міст України кількість гласних у них коливалася в межах 30-70 осіб. Очолював міську думу і управу міський голова. Голова губернського міста затверджувався міністром внутрішніх справ, повітового — губернатором. Вибори до міської думи, як і до земських установ, були багатоступеневими. Правом голосу володіли тільки російські піддані, котрі проживали в місті не менше 2-х років, досягли 25-літнього віку і мали нерухомість чи аналогічну власність на території міста. Державним службовцям, працівникам правоохоронних органів заборонялося брати участь у виборах до міської думи.
На Україні міська реформа 1870 року проводилася поетапно. Спочатку вона запроваджувалася у великих містах, насамперед у Києві, Полтаві, Харкові, Херсоні, Чернігові, Одесі. Лише через п'ять років вона охопила Правобережжя, і до кінця 1880 року була проведена на всій території України.
У зв'язку з піднесенням робітничого, селянського руху, збільшенням кількості антиурядових організацій, поширенням вільнодумства загалом, царизм пішов на суттєве звуження демократичних рамок, що значно розширилися внаслідок політичних реформ 1860-1870 років. В урізаному вигляді вони дійшли до буржуазної революції 1905-1907 років. Саме вона змусила російський царизм внести зміни до державного устрою імперії.
Самодержавна влада пішла на деякі поступки політичним вимогам повсталих мас. Планувалося вкрапити в існуючу систему влади дорадчі органи удавано представницького характеру, які б не зачіпали сутності абсолютизму. Цей намір втілився в проекті низки документів, підготовлених під керівництвом міністра внутрішніх справ О. Булигіна. Ними в Росії запроваджувалися вибори до Державної Думи, яка, зрештою, так і не була скликана. На заваді став загальний робітничий страйк 1905 року. Відтак, режим пішов на нові поступки, ухваливши програму політичних перетворень. Для її втілення була ухвалена низка законодавчих актів. Найголовнішими серед них були:
„Маніфест 17 жовтня 1905 року" Надавав населенню основні політичні права, зокрема, свободу слова, сумління, зборів та союзів, гарантував недоторканість особи. Його положеннями розширювалися виборчі права, надавалися законодавчі права Державній Думі, встановлювалися принципи контролю за виконавчою гілкою влади;
Положення про запровадження нової Державної Думи від 20 лютого
1906 року визначало її статус дорадчого органу. Законопроекти, розроблені в ній, мали затверджуватися Державною радою та імператором;
Указ про реорганізацію Державної Ради 20 лютого 1906 року фактично перетворив її у верхню палату парламенту, частина якої призначалася імператором, а частина обиралася вищими верствами населення. Взаємини між Державною Радою і Державною Думою складалися на засадах паритетності: думський законопроект міг бути відхилений Державною Радою, а законопроект, нею запропонований, мав бути обов'язково схвалений Думою. Проте право остаточного ухвалення закону належало імператору;
Основні закони Російської імперії в новій редакції від 23 квітня 1906 року. Формально мали характер конституційного закону. Наголошувалося, що вся повнота влади зосереджувалася у імператора, однак про абсолютний її характер не йшлося. Законодавча влада віднині здійснювалася імператором спільно з Державною Радою і Державною Думою. В новій політичній системі закріплювалась провідна роль монарха. Скликання парламенту, тривалість сесій, перерва засідань визначалися указом імператора.
Таким чином, більшість дослідників вважають, що Основні закони 1906 року перетворили абсолютну монархію в Росії в особливий тип конституційної монархії.1
Державні Думи в Росії та законотворча діяльність у них українських депутатів: Перша Державна Дума (27 квітня— 7 липня 1906 року) продемонструвала наміри продовжувати реформи державного устрою Росії. Вона ухвалила звернення уряду з вимогою створення відповідального перед думою міністерства, реального втілення політичних прав, скасування Державної Ради, розробки аграрної реформи.
Українські губернії представляли у Першій Державній Думі 102 депутати. Близько половини з них створили в Думі українську фракцію, яка стояла на позиціях автономності України. Ідейним керівником фракції був професор української історії Львівського університету М. Грушевський.
Підставою для розпуску Першої Державної Думи стало обговорення аграрного питання, в якому діяльну участь взяли представники з України. Самодержавство розцінило подані проекти реформування аграрних відносин як зазіхання на державний устрій Росії і розпустило Державну Думу.
Друга Державна Дума (20 лютого — 3 череня 1907 року) виявилася лівішою, ніж Дума попереднього скликання. У центрі уваги знову стояло аграрне питання. Лунали виступи проти незаконних дій поліції, про можливість відміни військово-польових судів та смертної кари.
Українські депутати знову об'єднались в українську думську громаду, що налічувала 47 членів. Вони вимагали запровадження автономії України, розширення прав української мови, ширших повноважень місцевому самоврядуванню.
З червня 1907 року цар Микола II оголосив про розпуск Другої Державної Думи. Приводом до цього стало обвинувачення депутатів від соціал-демократичної партії в підготовці збройного перевороту. Одночасно з розпуском Думи було оголошено про зміни у виборчому законодавстві.
Третя Державна Дума (1 листопада 1907— 9 червня 1912 pp.) стала більш проурядовою, ніж попередні. З поразкою революції поміщики і бюрократія стали чинити опір політиці реформ. Особливо запеклі дискусії викликали аграрні перетворення П. Столипіна.
Українське представництво в Думі становило 111 депутатів, в тому числі 64 поміщики, 13 священиків і тільки 20 селян. Національні питання ними майже не ставилися.
Четверта Державна Дума (15 листопада 1912 — лютий 1917 pp.) виявилася більш правою, ніж попередня. Більшість часу працювала в умовах імперіалістичної війни. Успіхи російської армії на фронті у 1916 році дозволили імператору перервати засідання Державної Думи, заборонити земські з'їзди, ухвалити закон про посилення поліцейського нагляду.
До складу Четвертої Державної Думи увійшло 97 депутатів від українських губерній. Почасти саме вони були ініціаторами дебатів з національної проблеми, зокрема, з питань української автономії.
Таким чином, попри намагання імператорського оточення ліквідувати інститут парламентаризму в особі Державної Думи, вона продовжувала залишатися центром політичного життя країни, осередком вільнодумства, зрештою мала значний вплив на формування суспільної свідомості широких мас. Беручи участь у думських баталіях, українські депутати набиралися безцінного досвіду, який їм знадобився для будівництва власної держави.
Суспільні відносини на Україні після ліквідації Гетьманщини пройшли швидку адаптацію до суспільного ладу Російської імперії, набравши, зрештою, ідентичних форм. Серед соціальних груп виділялося чотири основні верстви:
Дворянство. Серією загальних і спеціальних законів першої половини XIX ст. українське дворянство було урівняне в правах із російським. Простежувалася й інша тенденція — російське дворянство систематично нарощувало свою земельну власність на українських територіях, насамперед на Правобережній Україні.
Після селянської реформи 1861 року дворянство втратило беззастережне право розпоряджатися долями мільйонів кріпаків. Проте воно не втратило свого панівного становища. Дворяни продовжували зберігати у своїй власності величезні земельні посілості, їм належали значні кошти у вигляді викупних платежів, вони отримували прибутки від здачі землі в оренду. Крім того, представники дворянства продовжували зберігати командні висоти в центральних органах державної влади;
Буржуазія та робітничий клас — дві верстви, які, формуючись одночасно, перебували в стані ворожнечі одна до одної. Як одна, так і інша, істотно відрізнялися від західноєвропейських аналогів. Робітництво на Україні мало свої особливості:
•	формувалося і виходило на політичну арену зі значним запізненням;
•	значно вищий рівень експлуатації і вкрай безправне становище;
•	надзвичайно високий ступінь конкуренції на виробництві;
•	невисокий рівень політичної організації.
Свої характерні риси мала й буржуазія:
•	невелика частка, власне, українців у структурі буржуазної суспільної верстви. Яхненки, Семеренки, Харитоненки, Терещенки — ось і весь національний компонент в середовищі торгово-промислової еліти;
•	орієнтація підприємців не на розширення ринку вільної торгівлі, а на монополію держави.
Буржуазія перебувала на привілейованому становищі. Царизм намагався заохочувати розвиток капіталістичної промисловості, сприяв індустріальному розвитку країни, але робив це в умовах збереження численних кріпосницьких пережитків як в економіці, так і в суспільно-політичному устрої.
Селянство. У середині XIX ст. царський уряд усвідомив, що гальмом у розвитку капіталістичних відносин є прив'язаність селянина до землі і свого поміщика. Гордіїв вузол певною мірою розв'язала аграрна реформа від 19 лютого 1861 року. Саме в цей день російський цар ухвалив низку законодавчих актів, які започаткували процес звільнення селян від кріпосної залежності.
Маніфест про ліквідацію кріпосного права надавав колишнім кріпакам статус „вільного сільського обивателя", але не одразу, а через 2 роки. Впродовж зазначеного терміну вони вважалися тимчасово зобов'язаними. Перебуваючи на цьому становищі, селянин отримував особисту свободу, право викупу своєї садиби, звільнявся від частини оброку. Панщина скорочувалася до 70 днів на рік. Поміщики втрачали право продажу селян, заборонялася передача їх на службу іншим, переселення без їхньої згоди, направлення у виправні заклади.
Механізм виходу селян із кріпосної залежності був закладений Загальним положенням про селян, яке розтлумачувало окремі положення Маніфесту. Першим кроком на цьому шляху повинно бути укладення двосторонньої угоди між поміщиком і селянином під назвою уставна грамота. За допомогою мирового посередника вона мала бути укладена впродовж двох років. У ній визначалися розміри селянських наділів, оброку, панщинних повинностей, тобто процес виходу селянина із кріпосної залежності.
Наділення селян землею проводилося за кількістю ревізьких душ у сім'ї. Жінки землею не наділялися. Селяни в обов'язковому порядку повинні були взяти наданий їм наділ, і тільки через 9 років вони могли від нього відмовитися.
Розміри наділів у губерніях залежали від природних, демографічних, політичних умов. Встановлювалися максимальний і мінімальний душові наділи. Сталося так, що значна частина земельних наділів за розміром була меншою від тієї кількості землі, якою селяни користувалися до реформи.
Крім того, поміщики мали право вимагати обміну не викуплених селянами наділів, якщо там знаходилися корисні копалини або земля необхідна була для певної господарської мети. Лісові насадження селяни токож не отримували.
Реформа передбачила збереження за поміщиками права власності на всю землю, окрім присадибних ділянок селян, яку останні могли викупити разом із польовим наділом. Проте викупити його можна було лише за згодою поміщика.
Оскільки в абсолютній більшості селян коштів на викупну операцію не було, царизм запропонував позику Державного банку. Саме від нього поміщик отримував 75-80% викупної суми, решту 20-25% селянин сплачував сам. Кошти, виплачені банком, селянин мав погасити впродовж 49 років по 6% кожного року. З допомогою викупної операції уряд в черговий раз наживася на селянах. Якщо ринкова вартість всієї викупної селянської землі становила 543 млн. руб., то до 1907 року (до відміни викупних платежів) колишні кріпаки заплатили за наділи більше 2 млрд. руб.
Реформою 1861 року від кріпосництва звільнялися лише приватновласницькі (поміщицькі) селяни. Порядок виходу із кріпосницької неволі інших категорій залежного селянства врегульовувався окремими законами. їхнє звільнення мало свої особливості:
-	двірським селянам надавалася особиста свобода, але без землі і викупних платежів. Положення про двірських селян передбачало їх дворічний термін роботи на користь поміщика, за що вони отримували продукти харчування, одяг, місце для проживання. Лише після цього їм надавався статус „сільських обивателів";
-	селяни   дрібнопомісних   власників   могли   звільнятися   без   землі. Дрібнопомісними вважалися поміщики, що мали менш ніж 21 ревізьку душу чоловічої статі й обмежену кількість землі. Кріпосники цієї категорії мали право наділяти селян наділами, меншими за мінімальний розмір;
•	на кріпосних та посесійних робітників також поширювалася чинність Маніфесту від 19 лютого 1861 року. Вони отримували присадибні і польові угіддя лише в тому разі, коли користувалися ними до реформи. В іншому разі наділ землі вони не отримували;
•	удільні та державні селяни. Перші — звільнялися в 1863 році з дещо більшим наділом, ніж поміщицькі селяни. За державними зберігався дореформений розмір наділу, навіть тоді, коли він був меншим за мінімальний по губернії.
В Україні державні селяни становили майже половину загальної кількості селян.
Свої специфічні риси мало проведення реформи на українських землях. Найголовніші з них полягали в наступному:
-	для окремих регіонів України царський уряд видав окремі місцеві положення про поземельний устрій поміщицьких селян. Залежно від умов дореформеного землекористування Україна поділялася на три місцевості: Південь (Катеринославська. Таврійська, Херсонська, частина Харківської губернії), для яких було характерне общинне землекористування; Лівобережжя (Чернігівська, Полтавська, частина Харківської), де переважала подвірна форма господарювання;
Правобережна Україна (Київська, Волинська, Подільська губернії) з переважаючим   числом   поміщиків   польського   походження   та   подвірною   формою надільного користування;
•	у зв'язку з високою родючістю земель і значною концентрацією землеробського населення, на Півдні і Лівобережній Україні розміри селянських наділів були меншими, ніж у середньому по Росії (у південних повітах від 3 до 6,5 десятин*, у лівобережних — від 2 до 5 десятин), однак на Правобережжі наділи були більшими. Це пояснюється поступками царського уряду після повстання поляків 1863 року, яке охопило Правобережну Україну. Якщо на Лівобережжі і Півдні України внаслідок реформи селяни втратили 30% землі, то на Правобережжі наділи збільшилися на 18 % порівняно із дореформенними обсягами;
•	на Правобережжі реформа проводилася за відмінною, ніж на Півдні і Лівобережжі процедурою. Надання селянам землі здійснювалося на основі даних так званої інвентарної реформи 1847-1848 pp. Свого часу вона мала на меті зменшити апетити поміщиків та впорядкувати кріпосницькі повинності. Для цього в кожному маєтку поміщика запроваджувалася інвентарна книга, до якої вписувалися   встановлені   кріпосником   розміри   селянських   наділів,   норми поміщицьких зобов'язань та інші повинності селян. Тепер, згідно з Маніфестом від 19 лютого 1861 року та місцевим положенням про поземельний устрій, за селянами закріплювалися угіддя в обсягах, визначених інвентарною книгою.
Таким чином, аграрна реформа 1861 року стала рубежем між феодальним і капіталістичним способами виробництва, сприяла більш інтенсивному розвитку пореформеної Росії загалом і України зокрема.
З часом общинна форма землеволодіння, в більшості губерній Росії і на територіях Лівобережної України, стала гальмувати розвиток аграрних відносин. За рахунок природного приросту кількість населення в сільськогосподарських регіонах збільшувалося, а земельні площі, що належали сільським общинам, або залишалася сталими, або, якщо розширювалися, то в незначних обсягах. Врожайність в розрахунку на одиницю землі з року в рік падала, а поставки товарного хліба зменшувалися через зростання його споживання самими общинниками. Відтак розв'язання аграрної проблеми були покладені на уряд, який очолив П.Столипін.
Правовою підставою столипінської аграрної реформи став указ від 9 листопада 1906 року „Про доповнення деяких постанов діючого закону стосовно селянського землеволодіння та землекористування," який став законом після доопрацювання лише в 1910 році. Реформа передбачала наступні заходи:
По-перше, селяни отримували право вільного виходу із общини. За бажанням селянина землі могли бути зведені в одну ділянку в межах села (відруб), або винесені за його межі (хутір). За роки реформи 24% селян європейської частини Росії вийшли з общини. У Південній та Правобережній Україні показники виявилися значно вищими — 34 % та 51 % відповідно;
По-друге, особи, котрі вийшли із общини, мали право збільшувати свої землеволодіння, скориставшись позикою Селянського банку. За 10 років реформ власники маєтків українських губерній, за нашими підрахунками, придбали за посередництва банку 470-500 дес. землі;
По-третє, пропонувалося переселення селян на східні окраїни Росії. Політика переселення мала на меті зменшити земельний голод у центрі країни, послабити суперечності між селянами і поміщиками, заселити райони з найнижчою питомою вагою населення.
Таким чином, аграрні реформи 1861 року та Петра Столипіна не тільки внесли новий струмінь в розвиток економіки країни, але й істотно переформатували суспільні відносини. Якщо Маніфест 1861 року урівняв у правах колишніх кріпаків з рештою населення країни, то наслідком столипінських аграрних перетворень стало домінування заможного селянства в соціальній структурі українського села.
Судоустрій та судочинство. З проголошенням 27 березня 1793 року Маніфесту Катерини II про приєднання Правобережжя до Росії на Україні складається судова система зі значними регіональними особливостями. Так, у Південній Україні (Херсонській, Катеринославській, Таврійській, а також Слобідсько-Українській губерніях) вона приводиться у відповідність з існуючою по всій Росії. Тут чинними стали наступні суди:
•	земські суди для дворян і вільних селян, що діяли у сільській місцевості;
магістрати для міського населення, що користувалося магдебурзьким правом,
ратуші для міст, що не мали самоврядних інституцій. Всі вони були становими
судами першої інстанції;
•	губернські суди складалися із палати кримінального та цивільного суду,
які стали судами другої у справах усіх станів. В першій інстанції, палатою

кримінального суду розглядалися справи про нерухоме майно у різних губерніях, спори про власність у містах.
В кожній губернії існував совісний суд, розрахований на примирення сторін. Він розглядав майнові спори між родичами, а також справи про злочини неповнолітніх та божевільних.
З 1808 року в Росії створюються комерційні суди, в яких розглядалися вексельні справи, про торговельну неплатоспроможність тощо. На території України такий суд існував в Одесі.
На Правобережжі (Київська, Волинська, Подільська губернії) з 1796 року поновлюється польське судочинство, що спиралося на литовсько-польське законодавство. Відновлювалася діяльність повітових судів, (земських, гродських, цідкоморських ), магістратських і ратушних.
Апеляційною інституцією для вищезазначених судів Правобережної України був Головний суд. Складався із двох департаментів — з цивільних і кримінальних справ.
На Лівобережжі (Полтавська і Чернігівська губернії) структура була тотожною до судової системи Правобережної України. У Чернігові працював Генеральний суд, що також складався із двох департаментів. Кожен з них був укомплектований генеральним суддею, двома радниками, п'ятьма заступниками, що обиралися зі складу дворян терміном на 3 роки.
Вищою судовою інстанцією для всіх судів був Сенат. Проміжною ланкою між ними був губернатор. Всі кримінальні справи з губерній направлялися йому на ознайомлення. В разі розходження думки губернатора з вироком суду справа направлялася до Сенату.
З початком 1830-х років особливості судової системи України поступово нівелюються. До середини 40-х років XIX ст. вона приводиться у відповідність з діючою у інших російських губерніях. Відмінність полягала в тому, що на Україні судді призначалися, а в Росії обиралися. Царськими указами 1828 і 1829 років у судах Правобережної України запроваджується російська мова. Повна уніфікація судоустрою і судочинства була досягнута лише з проведенням судової реформи 1864 року.
Після тривалої підготовки у 1864 році був затверджений пакет документів, які й склали в цілому судову реформу. Запроваджувалися нові принципи судочинства та процесу. А саме:
- незалежність суду, відокремленість його від адміністрації;
•	створення безстанового суду;
•	рівність усіх перед судом;
•	запровадження інституту присяжних засідателів;
 запровадження прокурорського нагляду;
 усність, гласність, публічність судових засідань;
 забезпечення рівності сторін;
 змагальність процесу;  презумпція невинуватості.
Реформою передбачалося створення місцевих і загальних судів. До місцевих судів належали мирові судді і з*їзди мирових суддів. Діяли за формулою: один суддя на одну судову дільницю. Мировий суддя обирався на З роки повітовими земськими зборами, а у великих містах — міськими думами. Обраних кандидатів затверджував Сенат. Мирові судді мали право розглядати справи про дрібні злочини і проступки, за які передбачалися покарання у вигляді зауваження, попередження, штрафу до 300 рублів, арешту до 6 місяців або ув'язнення до 1 року. Із категорії цивільних їм були підсудні справи із сумою позову, що не перевищувала 500 рублів. Справи розглядалися однією особою. Розслідування за кримінальними справами проводилося поліцією.
Кандидат на мирового суддю повинен був мати високий майновий ценз, досягти 25-літнього віку, мати освіту або стаж роботи на певних посадах. Раніше засуджені до участі у виборах не допускалися.
Мирові судді поділялися на дільничих і почесних мирових суддів. До останніх належали ті, хто безоплатно виконував судові функції.
Апеляційною інстанцією для мирових суддів був з'їзд мирових суддів, який територіально відповідав мировому округу. З'їзд складався з усіх дільничих і деяких почесних мирових суддів. На засіданнях розглядалися протести на рішення чи вироки мирових суддів.
До загальних судів відносилися окружні суди і судові палати.
Окружні суди — це суди першої інстанції, які запроваджувалися для кількох повітів чи однієї губернії, становлячи судовий округ. Суди складалися з двох відділень — кримінального і цивільного. Кримінальне відділення поділялося на коронний суд і суд присяжних засідателів. Участь присяжних дозволялася лише з кримінальних справ.
Кандидати у присяжні засідателі відбиралися спеціальними комісіями і затверджувалися губернатором. Закон визначав, що присяжними не мали бути працівники суду, прокуратури, поліції, робітники, вчителі, священики. Із селян до списків кандидатів могли потрапити лише волосний староста, сільський староста і члени волосних судів.
Присяжні засідателі повинні були об'єктивно оцінити факти і обставини справи, на підставі яких виносився вердикт. В разі визнання невинуватості, підсудний виправдовувався і звільнявся з-під арешту. Рішення суду з участю присяжних засідателів вважалося остаточним і оскарженню не підлягало.
Окружним судам були підсудні всі (за деякими винятками) кримінальні справи, вилучені із відання мирових судів, а також цивільні, в яких сума позову становила більше 500 рублів.
Для проведення попереднього слідства за кримінальними злочинами, при окружних судах створювалося відділення судових слідчих, які діяли в тісному контакті з поліцією. Судовий слідчий міг видавати поліції окремі доручення.
Друга інстанція — судова палата, одна на кілька губерній. Вона складалися з двох департаментів — цивільного і кримінального. Голови і члени судових палат призначалися імператором за поданням міністра юстиції.
До відання судових палат відносили справи про державні, посадові злочини, деякі злочини проти віри. Дізнання за державними злочинами провадилося жандармерією, попереднє розслідування за іншими справами — одним із членів судової палати. Членами суду могли бути лише особи, які мали 3-річний досвід роботи в судових органах, а головою суду — лише особа з вищою освітою.
Вищим судовим органом був Сенат— орган, який формувався за указом імператора. Він вважався верховним касаційним судом для всіх судових установ.
Водночас з новою системою судоустрою продовжували діяти станові суди для духовенства, військових, селян. Існував Верховний суд, який розглядав справи щодо вищих цивільних посадових осіб, генералітету, придворної аристократії.
Судова реформа 1864 року виписала права прокуратури. На неї покладалися обов'язки з нагляду за діяльністю судових установ, слідством, місцями позбавлення волі, підтримка обвинувачення в суді.
Створювалася адвокатура. Вона була незалежною від суду і прокуратури, виконувала функції захисту звинувачених у суді з кримінальних справ або представляла інтереси сторін у цивільному процесі. Адвокати називалися повіреними.
Запроваджувався нотаріат. Нотаріальні контори дозволялося відкривати лише в губернських і повітових центрах. Вони отримали право посвідчувати документи і оформляти угоди.
Реформування судової системи на Україні мало свої особливості:
•	порівняно з іншими регіонами Російської імперії, значно повільніше за
проваджувалися зміни Це призвело до того, що судова реформа в губерніях Ук
раїни відбувалася майже одночасно з контреформаторськими заходами, які ска
совували частину її новаторських положень;
•	передбачені реформою загальні суди створювалися лише в південних гу
берніях та на Полтавщині. В інших губерніях України дозволялося створювати
лише місцеві суди. При цьому увесь склад мирових суддів Правобережної Ук
раїни не обирався, а призначався міністром юстиції.
Судова реформа виявилася найбільш успішною з погляду ефективності проведених змін. Проте вона не завершила процес перебудови суспільно-політичного життя країни. Впродовж 1860-1870 років було проведено низку інших реформ, зокрема, військову, шкільну, фінансову, цензурну.
Джерела права. Діючими джерелами права на Україні XIX ст. були:
-	звичаєве право; магдебурзьке право; IIIЛитовський статут;
•	„Зібрання малоросійських прав" 1807 року— кодифікований збірник
норм цивільного права, що діяли на початку XIX століття у Чернігівській і Пол
тавській губерніях. Офіційно збірник не був затверджений;
•	„Повне зібрання законів Російської імперії" 1830 року включало 40 томів
законів (30 тис. 920 актів) і 6 томів додатків (покажчики, книги креслень та ма
люнків). Охоплює законодавство з 1649 по 1825 роки;
•	„Звід законів Російської імперії" 1835 року, до якого увійшло 15 томів
діючого   законодавства.   Систематизований   за  галузями   права   (10-й   том—
цивільне право, 15-й — кримінальне, 1-й — шлюбно-сімейне).
•	„Уложення про покарання кримінальні і виправні" 1846 року з ре
дакціями 1866 і 1885 років. Встановлювало форми вини, стадії здійснення зло
чину, види співучасті, обставини, що обтяжували чи зменшували вину. Збереже
но тілесні покарання, від яких звільнялися лише представники привілейованих
верств;
•	фабричне законодавство— низка законодавчих актів, які регулювали
правовідносини власників підприємств і найманих робітників. На Україну були
поширені зі значним запізненням. Законодавством визначалася тривалість робо
чого дня, заборонялося використання жіночої робочої сили на підприємствах та
у нічну зміну;
•	Зібрання узаконень і розпоряджень уряду видавалися двічі на тиждень. В
них містилися маніфести, укази Сенату, постанови, що мали силу закону і
підлягали пізніше внесенню в Повне зібрання законів;
-	окремі постанови Сенату. Затверджені імператором мали силу закону.
Головна мета — втягнути Україну в орбіту російського законодавства, оста
точно ліквідувати особливості українського національного права.
Кримінальне право. Норми кримінального права України другої половини XIX століття регулювалися т. XV Зводу законів Російської імперії та „Уложен-ням про покарання кримінальні і виправні" 1846 року з редакціями 1866 і 1885 років.
Серед злочинів виділялися:
•	злочини проти віри, до яких відносилися: богохульство; єресь; перехід
православного до іншої віри; безчинство в церкві тощо. Нерідко за здійснення
даного виду злочину передбачалося заслання на поселення до Сибіру;
•	злочини проти держави. Замах чи навіть намір позбавити влади царя або
здійснити насильницькі дії проти членів імператорської родини передбачали
смертну кару з позбавленням усіх прав стану. Розповсюдження письмової чи друкованої літератури з мстою підняти бунт тягнули за собою каторжні роботи на строк від 8 до 10 років, а для осіб, не звільнених від тілесних покарань, додатково призначалися 50-60 ударів батогом і клеймування;
- злочини проти порядку управління. До таких передусім відносилися: організований виступ робітників проти власника чи управляючого підприємством; повстання кріпаків проти поміщиків. Обидва склади прирівнювалися до злочину проти влади і передбачали покарання у вигляді смертної кари. Будь-яка непокора кріпака своєму пану чи скарга на нього могла закінчитися для непокірного 50-ма ударами різок;
- злочинами проти особи вважалися різноманітні вбивства, тілесні ушкодження, образа честі, дуель, погрози тощо. Серед особливо небезпечних виділялися: вбивство батьків чи одного із них; священика під час здійснення служби; групове вбивство; вбивство з корисливою метою тощо. Для винних у їх здійсненні передбачалися каторжні роботи на строк від 15 до 20 років, а також позбавлення всіх прав стану.
- майнові злочини. Насильницьке заволодіння нерухомим майном, здійснене озброєними людьми, каралося засланням до Сибіру. Винні за вчинення розбійного нападу, пограбування мали відповідати каторжними роботами на різноманітні терміни або довічно.
Система покарань була надзвичайно складною. Покарання поділялися на дві частини: кримінальні і виправні. До перших належали:
-	позбавлення усіх прав стану в поєднанні зі смертною карою або із висил
кою на каторжні роботи до Сибіру або Кавказу. Позбавлення усіх прав стану оз
начало втрату всіх привілеїв, пов'язаних із належністю особи до певного стану,
припинення шлюбних відносин, втрату права власності, яке переходило до спад
коємців, позбавлення батьківських прав;
•	клеймування засуджених до каторжних робіт;
•	тілесні покарання для осіб, від них не звільнених.
До виправних покарань відносилися:
•	догана;
•	штрафи;
•	арешт;
•	ув'язнення;
-	передача на службу у виправні арештантські роти тощо. Як бачимо, систе
ма покарань була надзвичайно жорстокою і вибірковою для привілейованих
верств суспільства. Так, дворяни, священики, купці, поміщики звільнялися від
тілесних   покарань.   Лише   новою   редакцією   „Уложення   про   покарання
кримінальні та виправні" тілесні покарання були скасовані, за винятком селян,
рішення по яких ухвалював волосний суд.
Цивільне право. Звід законів Російської імперії вперше дав визначення права власності як права „володіти, користуватися і розпоряджатися майном вічно і потомствено". Найважливіша ознака права власності полягала саме в поєднанні володіння, користування і розпорядження. Цивільне право того часу розрізняло повне право власності і неповне, коли був відсутній хоч один із названих компонентів.
Речі поділялися на рухомі та нерухомі, родові та придбані, подільні та неподільні, споживчі та неспоживчі, вилучені з обігу та невилучені. Власник землі мав повне право розпоряджатися нею. Проте на Правобережній Україні поку-пець-росіянин мав привілеї порівняно з представниками інших національностей.
Значне місце приділялося зобов'язальному праву. Договори укладалися як письмово, так і усно, але для таких їх видів, як позика, дарування, поклажі угоди укладалися тільки в письмовій формі. Будь-який договір, „правильно складений", підлягав беззастережному виконанню. Закон передбачав наступні способи забезпечення його виконання:
•	поручництво;
•	неустойка;
•	завдаток;
•	застава рухомого та нерухомого майна.
Серед численних видів договорів найважливішими були:
•	договір обміну. Обмін нерухомого майна заборонявся, крім окремих ви
падків. Рухоме майно можна було обмінювати без обмежень;
•	договір запродажу полягав у тому, що одна зі сторін зобов'язувалася до
обумовленого терміну продати рухоме чи нерухоме майно. У договорі вказува
лася ціна товару, а також сума неустойки;
•	договір оренди міг укладатися на термін не більший 12 років. Договір
оренди нерухомого майна укладався у письмовій формі, рухомого—дозволялося
укладати усно;
•	договір постачання і підряду розглядався законодавцем як один вид дого
вору;
•	договір позики. Відсоток від позиченої суми не міг перевищувати 6%
річних;
•	договір товариства — договір окремих осіб, які об'єднувалися в одну ор
ганізацію.
Успадкування здійснювалося як за заповітом, так і за законом. Заповіт укладався особою „при здоровому глузді і твердій памяті", що досягла 21-річного віку.
За відсутності заповіту майно переходило до спадкоємців за законом. Ними були як сини, так і дочки, однак перевага надавалася першим. Дочки при живих братах отримували 1/14 частину нерухомого майна і 1/8 частину рухомого. Материнська спадщина ділилася порівну. За звичаєвим правом хату отримував син. В разі, коли хтось із синів перебував на службі в армії, хата з двором діставалася йому.
Якщо подружжя було бездітним, то у випадку смерті одного із них інший отримував 1/7 частину нерухомого і 1/4 частину рухомого майна.
Шлюбно-сімейне право визнавало суб'єктом шлюбних відносин чоловіка з 18 і жінку з 16 років. Особам, що досягли 80 років, вступати до шлюбу заборонялося. Не дозволявся шлюб між християнами і представниками інших вірувань, четвертий шлюб, а також новий без розірвання попереднього.
Законним вважався лише церковний шлюб. Розлучення дозволялося з дозволу церкви лише в кількох випадках. Дружина перебувала в залежному від чоловіка становищі. ,Дружина зобов'язана підкорятися своєму чоловікові як главі сім'ї, мати до нього пошану, любов і необмежену вдячність ", — йшлося в Зводі Законів Російської імперії. Щоправда, у майнових відносинах подружжя було незалежним один від одного, могли розпоряджатися своїм майном на свій розсуд.
Діти поділялися на законнонароджених і народжених поза шлюбом. Останні не мали права на прізвище батька та на успадкування його майна.

Лекція №10-11
Тема: Держава і право доби Української Центральної Ради 
План лекції:
1. Суспільно-політичний устрій в Україні після Лютневої буржуазно-демократичної революції в Росії. 
2. Утворення Центральної Ради. Правовий статус Центральної Ради, Малої Ради, Генерального секретаріату. 
3. Створення органів місцевої влади і місцевого самоврядування. Реформування судочинства. 
4. Законодавча діяльність УЦР. Універсали УЦР. 
5. Конституція УНР. 
Державотворча діяльність Української Центральної Ради. За твердженням провідного дослідника Української революції В. Верстюка, Українська Центральна Рада була створена не 3, а 7 березня 1917 року. Саме в цей день відбулися вибори її керівного ядра. Очолив УНР М Грушевський, який на той час ще перебував у Москві. До її складу увійшли кооптовані представники різних національних організації, товариств, політичних партій винятково соціалістичного спрямування.
Оскільки в умовах Першої Світової війни Центральна Рада не змогла провести демократичні вибори і отримати мандат довіри від населення, її чільні діячі вирішили узаконити свій статус в інший спосіб. В найближчі місяці були проведені Всеукраїнський народний конгрес, робітничий, селянський, військовий з'їзди, на яких всі верстви українського суспільства надали право УЦР представляти свої інтереси перед Тимчасовим урядом Росії.
Внаслідок переговорів у Петрограді, а потім у Києві, Тимчасовий уряд визнав Генеральний секретаріат УЦР вищим розпорядчим органом України. Щоправда, підготовлений Центральною Радою Статут вищого управління Україною, в якому українці домагалися автономії свого краю, Тимчасовий уряд відмовився затвердити. Замість Статуту 4 серпня до Києва надійшла „Тимчасова інструкція Генеральному секретаріатові". У ній говорилося про перетворення Генерального секретаріату на місцевий орган, підпорядкований Тимчасовому уряду. Юрисдикція Генерального секретаріату поширювалася на 5 із 9 українських губерній: Київську, Подільську, Волинську, Полтавську і частину Чернігівської, значно звужувалися його повноваження на цій території.
Новий виток ескалації напруження стався після жовтневого перевороту 1917 року та захоплення більшовиками влади в Росії. Свого піку він досягнув після ухвалення резолюції, в якій Центральна Рада висловилася проти більшовицького повстання у Петрограді.
У відповідь уряд Російської Федерації на чолі з В. Леніним 4 грудня 1917 року направив до Центральної Ради ультиматум, в якому, з одного боку, визнав право Української Народної Республіки на національне самовизначення, а з іншого — пред'явив ряд безпідставних претензій до її політики. Нічим іншим, ніж безцеремонним втручанням у справи УНР, цей документ визнати не можна.
Збройний конфлікт розпочався 10 грудня 1917 року у Харкові із роззброєння українського бронедевізіону російськими більшовицькими військами.
На жаль, як українські політичні, так і військові сили не змогли протистояти організованому більшовицькому натиску. Відтак, українці вбачали свій порятунок в укладенні договору з країнами, що воювали з радянською Росією. Йдеться про держави Четверного блоку, зокрема Німеччину, Австро-Угорщину, Туреччину та Болгарію. Ті погодилися визнати УНР суб'єктом міжнародного права і 9 лютого 1918 року підписали з нею Брестський мирний договір. Він визначив обсяг військово-політичної допомоги України у боротьбі з Росією з боку країн авс-тро-угорського та німецького блоку.
Виконуючи умови договору, 18 лютого війська Четверного блоку вступили на територію України. 1 березня разом з передовим українським загоном С. Петлюри вони увійшли до Києва. Проте втрата соціальної опори в середині країни, непорозуміння із союзниками на грунті протилежного бачення економічного та політичного розвитку країни, призвели до загибелі Української Центральної Ради. Останній день її роботи 29 квітня 1918 року, позначений ухваленням Статуту про державний устрій, права і вольності УНР.
Державний устрій. За формою правління Україна у перший період революції була демократичною республікою, хоча й перебувала у складі Російської імперії. У цей час Росія офіційно залишалася монархією, адже жодних рішень центральних органів влади з її скасування не ухвалювалося. Лише 1 вересня 1917 року Тимчасовий уряд проголосив Російську державу республікою.
Таким чином, українська влада підпорядковувалася центральному органу Росії — Тимчасовому уряду. До скликання Установчих зборів в його руках зосереджувалися законодавча і виконавча влади.
Українська Центральна Рада — це представницький орган різноманітних верств тогочасного суспільства. її вищим органом визнавалися Загальні збори (сесії). Загальні збори мали скликатися один раз на місяць, однак за увесь час роботи відбулося лише дев'ять сесій.
З метою оперативного управління 8 квітня 1917 року Центральна Рада створила Комітет Центральної Ради. До нього входили Президія УЦР (голова та два заступники) та 17 членів. Комітет обирав голів комісій, котрі входили до складу УЦР, її секретарів, скарбника. Він готував проекти найважливіших політичних документів, ухвалював і проголошував їх від імені Центральної Ради. У червні-липні відбулася реорганізація Комітету. Він став називатися Малою Радою, кількість якої зросла до 56 осіб.
Виконавчі функції покладалися на Генеральний секретаріат Української Центральної Ради, створений 15 червня 1917 року. Після проголошення III Універсалом Української Народної Республіки Генеральний секретаріат виконував обов'язки уряду України, а після ухвалення IV Універсалу був реорганізований у Раду Народних Міністрів.
Важливою складовою структур УЦР були її численні постійні та тимчасові комісії.
Невпорядкованість та відсутність чіткого розмежування повноважень — основна ознака місцевих органів влади цього періоду. Одночасно в Україні діяли комісари Тимчасового уряду, покликані стежити за виконанням законів на місцях; губернські, повітові комісари Центральної Ради, коменданти міст та містечок контролювали виконання рішень української влади; ради селянських депутатів та волосні, повітові, губернські земельні комітети, на які покладалися обов'язки „порядкування не тільки земельною власністю, а й сільськогосподарським інвентарем".
У травні 1917 року Тимчасовий уряд значно розширив повноваження органів місцевого самоврядування, насамперед земських установ. До їх відання перейшли питання охорони праці, стан бірж праці, громадських майстерень, усунення дорожнечі. Виконавчим органом земств стала міліція. Влітку 1918 року Союз земств Київської губернії очолив С. Петлюра.
Судоустрій та судочинство. Центральна Рада не відразу взялася за створення власної судової системи. Впродовж тривалого часу в Україні продовжували діяти суди, запроваджені реформою 1864 року. Лише в грудні 1917 року Генеральне секретарство судових справ розпочало проведення судової реформи зі створення тимчасового (до скликання Установчих зборів) Генерального суду, який складався з трьох департаментів: цивільного, кримінального і адміністративного. Члени Генерального суду обиралися Центральною Радою таємним голосуванням, більшістю у 3/5 голосів, терміном на 3 роки. Освітній ценз при цьому вирішального значення не мав. До складу вищої судової інстанції України входило 15 генеральних суддів.
Таким чином, судоустрій не набув завершеного вигляду. На місцях продовжувала діяти стара судова система з дільничними мировими судами та з'їздами мирових суддів як апеляційною інстанцією.
Судами загальної підсудності вважалися окружні суди, що розглядали справи у складі 3-х суддів, а найважливіші кримінальні — ще й 12 -ти присяжних засідателів.
До початку березня 1918 року в Україні формально існували волосні суди. Для оперативного розгляду тяжких кримінальних справ 14 лютого 1918 року запроваджуються посади головних губернських військових комендантів. Саме коменданту доручалося сформувати суд, до якого входили члени колегії у складі 2 представників громадськості і 4-х призначених військовим комендатом. Головував у суді старший із офіцерів.
У судовому засідання брали участь захисник, приватний обвинувачувач і приватний позивач. Неявка однієї сторони не була перешкодою для розгляду справи. Суду були підсудні не тільки військові, а й цивільне населення.
Джерела права. Формування власної правової системи Українська Центральна Рада розпочала одразу після жовтневого перевороту. 25 листопада 1917 року вона ухвалила Закон про правонаступництво, згідно з яким усі закони колишньої Російської держави продовжували діяти на території України. Центральній Раді дозволялося ухвалювати нові закони і від імені Української Народної Республіки скасовувати старі.
За час своєї діяльності Центральна Рада ухвалила кілька важливих законодавчих актів:
Перший Універсал — це звернення програмного характеру, схвалене 10 червня 1917 року. В ньому висловлювалося прагнення молодої української демократії до волі, до права самостійного порядкування своїм життям, до створення шляхом рівного, прямого і таємного голосування Українських Установчих зборів, до національно-територіальної автономії у складі Росії. В документі йшлося про необхідність ліквідації приватної власності на землю;
Другий Універсал (3 липня 1917 року) став наслідком переговорів керівництва Центральної Ради з представниками Тимчасового уряду. У документі заявлено про визнання Петроградом Генерального секретаріату як носія найвищої кра-євої влади України, склад якого за погодженням з Центральною Радою затверджувався Тимчасовим урядом. У зв'язку з цим проголошено, що Україна відкладає наміри створити автономію до рішення Всеросійських Установчих зборів;
Третій Універсал з'явився після жовтневого перевороту в Петрограді 7 листопада 1917 року. Основними його положеннями були:
1.	Проголошувалося створення Української Народної Республіки у складі
майбутньої Російської Федерації.
2.	До скликання Українських Установчих зборів Центральна Рада переби
рала на себе повноваження законодавчого характеру. Генеральний секретаріат
ставав урядом України;
3.	Скасування приватної власності на землю та її передача всьому трудово
му народу;
4.	Запровадження 8-годинного робочого дня та державного контролю над
виробництвом;
5.	Негайний початок мирних переговорів та укладення справедливого миру
між воюючими країнами;
6.	Скасування смертної кари та оголошення амністії політичним в'язням;
7.	Розширення прав місцевого самоврядування;
8.	Забезпечення політичних прав і свобод громадян УНР;
9.	Надання національним меншинам національно-персональної автономії;
Четвертий Універсал (11 січня 1918 року) проголосив Україну незалежною
державою. Однак проголошена самостійність не мала абсолютного характеру. Адже остаточне розв'язання питання про федеративний зв'язок з республіками колишньої Російської імперії покладалося на майбутні Українські Установчі збори;
Конституція УНР або Статут про державний устрій, права і вольності УНР від 29 квітня 1918 року визнала народ України джерелом влади. Своє суверенне право на владу він мав здійснювати через Всенародні збори України — вищу законодавчу владу в державі. За формою державного устрою УНР визнавалася парламентською республікою. Найвища посадова особа держави — Голова Всенародних Зборів — мав виконувати „всі чинності, зв'язані з представництвом Республіки".
Влада УНР за класичним демократичним принципом розподілялася на три гілки: законодавчу, виконавчу та судову. Виконавча влада зосереджувалася в руках уряду — Ради Народних Міністрів, судова -у Генерального суду.
Місцевими органами влади проголошувалися виборні Ради та Управи громад, волостей і земель.
Велика увага приділялася захисту прав людини. Ніхто не мав права обмежити на території України свободу слова, друку, віросповідання, права на страйк.
Проголошувалася повна свобода вибору місця проживання і пересування. Загальне, рівне, таємне виборче право (активне і пасивне) надавалося тільки громадянам УНР, яким на день виборів виповнилося 20 років. Його позбавлялися лише особи, визнані у законному порядку душевнохворими.
В окремих випадках Конституція передбачала можливість обмеження (не більше, ніж на 3 місяці) політичних прав і свобод. Це могло статися за рішенням Всенародних Зборів чи Ради Народних Міністрів у разі війни чи внутрішніх заворушень.
Конституція обійшла увагою такі питання, як державна символіка, принципи внутрішньої та зовнішньої політики, порядок обрання місцевих органів влади та управління тощо. Очевидно, ці положення мали регулюватися окремими законами.

Лекція №12
Тема: Українська держава і право періоду Гетьманату
План лекції:
1. Державний переворот 29 квітня 1918 р. Гетьман П.Скоропадський. Проголошення Української держави. 
2. Вищі органи влади та місцеве управління. 
3. Реформування судової системи. 
4. Правова система. Характеристика гетьманського законодавства. Захист права приватної власності. 
 За умовами Брестського договору територія УНР стала зоною окупації військами Німеччини та Австро-Угорщини. Півмільйонна армія союзників швидко впоралася зі своїми зобов'язаннями і визволила Україну від російсько-більшовицьких загарбників. Черга виконати свою частину зобов'язань, організувавши поставки продовольства країнам — учасницям договору, надійшла до Центральної Ради. Проте на заваді став проголошений ще восени III Універсалом курс на соціалізацію землі. Саме він започаткував хаос та руїну українського села. Розпочався неконтрольований процес перерозподілу власності, земельної насамперед.
У цих умовах керівництво збройних сил союзників розпочало пошук кандидатури, яка б змогла забезпечити їхні потреби у продуктах харчування та дешевій сільськогосподарській сировині. Вибір впав на колишнього генерала царської армії, нащадка давнього гетьманського роду Павла Скоропадського.
29 квітня 1918 року, в останній день засідання Української Центральної Ради, з'їзд землевласників у Києві проголосив П. Скоропадського гетьманом України. У ніч на ЗО квітня його прибічники захопили державні установи і найважливіші об'єкти. Відбувся державний переворот, і Центральна Рада припинила своє існування.
В основу економічної політики гетьман поклав принципи підприємництва, приватної власності, а в сфері політичного життя — жорстку модель централізованої влади. У „Грамоті до всього українського народу" 29 квітня 1918 визначені основні завдання гетьманської влади: підготовка закону про вибори до національного законодавчого сейму, надання селянам права викупу землі у поміщиків, відродження свободи торгівлі, відбудова промисловості, поліпшення умов праці робітників.
Задекларовані наміри, однак, вступили в суперечність з реаліями суспільного життя. Повернення земельної власності поміщикам, заводів і фабрик капіталістам, переслідування прихильників Центральної Ради, наступ на політичні права і свободи не сприяли стабілізації політичної обстановки в країні і авторитету гетьмана.
На гребені всенародного невдоволення у ніч на 14 листопада 1918 року постала Директорія УНР — орган, створений з метою повалення гетьманської диктатури. Розв'язанню цього завдання сприяла й міжнародна обстановка. На фронтах світової війни країни-союзниці остаточно втратили ініціативу і 11 листопада 1918 року змушені капітулювати перед Антантою. Все ширше розгортання революційного руху в середині країни стало ще однією проблемою для Австро-Угорщини та Німеччини.
Директорія УНР вміло скористалася ситуацією, розпочавши 16 листопада антигетьманське збройне повстання. Через місяць її війська увійшли в Київ. Українська Держава гетьмана П. Скоропадського припинила своє існування.
Державний устрій. Спільної думки щодо форми правління вітчизняні дослідники не мають донині. Одні вважать її перехідною від парламентської до президентської республіки, інші — конституційною монархією, де актом конституційного характеру стали оприлюднені 29 квітня 1918 року „Закони про Тимчасовий державний устрій України". Саме в цьому документі з'являється змінена назва держави — Українська Держава.
У гетьмана зосереджувалася вся повнота законодавчої та виконавчої влади. Він визнавався головнокомандувачем армії і військово-морського флоту. Представляв Українську Державу на міжнародній арені, здійснював помилування, міг переглянути вироки і припинити кримінальне переслідування, якщо останнє не порушувало законних інтересів громадян.
Закон набирав чинності лише після затвердження його главою держави. Він затверджував і звільняв Раду Міністрів у повному складі.
Передбачалося створення Сейму, однак закон про нього так і не був розроблений.
Рада Міністрів здійснювала координацію та організацію діяльності центральних органів управління. її очолював Голова Ради Міністрів, який особисто формував склад Кабінету. Саме Рада Міністрів розробляла проекти законів, обговорювала їх на своєму засіданні і передавала на затвердження гетьману.
Найвищою судовою інстанцією продовжував залишатися Генеральний суд, члени якого тепер призначалися гетьманом.
Судоустрій. Оскільки формування вищої судової установи відбулося за часів Центральної Ради, 2 червня 1918 року гетьман переглянув закон УЦР про Генеральний суд і вніс до нього відповідні корективи. Поправки торкнулися насамперед організації в складі Генерального суду цивільного, кримінального та адміністративного департаментів. Кількісний і персональний склад департаментів мав затверджувати Державний Сенат.
Лише 8 липня гетьман затвердив Закон про створення Державного Сенату як „вищої в судових і адміністративних справах державної інстанці'і". В ньому визначалися структура Сенату, вимоги до сенаторів та порядок їхнього призначення.
Державний Сенат поділявся на три Генеральні суди: адміністративний, цивільний та карний. Сенаторів уперше призначав гетьман, а пізніше вони обиралися самим Сенатом і затверджувалися главою держави. До кандидата пред'являлися наступні вимоги: наявність вищої юридичної освіти і не менше 15 років трудового стажу в судових органах, на адвокатській службі чи викладацькій роботі. Сенатору заборонялося займатися будь-якою іншою діяльністю, крім наукової та викладацької.
Як бачимо, гетьман йшов по шляху відновлення судових установ, чинних за доби царського режиму. Свідченням цьому є затвердження закону ,JIpo судові палати і апеляційні суди" від 8 липня 1918 року. За словами самого П. Скоропадського, із запровадженням судових палат „нам довелося повернути на службу колишніх судових діячів". Найнижчими судовими інстанціями продовжували залишатися мирові суди.
Джерела права. Гетьманська адміністрація пішла шляхом скасування тієї нормативно-правової бази, яка суперечила політичним та соціально-економічним засадам Української Держави. Неврегульованість певних сфер державного будівництва та прогалини в галузях права заповнювалися законотворчістю гетьмана. Серед найважливіших нормативно-правових актів виділялися акти конституційного характеру:
Грамота до всього українського народу", якою розпускалася Українська Центральна Рада, її органи місцевої влади, окреслювалися наміри будівництва держави на засадах приватної власності;
„Закони про тимчасовий державний устрій України" визначали структуру та принципи функціонування Української Держави на період до скликання Сейму;
Законом про громадянство Української Держави" від 2 липня 1918 року визначалася належність до українського громадянства. Запроваджувався так званий „нульовий варіант". Він передбачав визнання всіх російських підданих, котрі перебували в Україні на момент видання цього закону, громадянами Української Держави. Ті, хто вагався, мав рік на прийняття остаточного рішення. Подвійне громадянство заборонялося.

Лекція №13
Тема: Українська Народна Республіка періоду Директорії 
План лекції:
1. Створення Директорії як тимчасового революційно-державного органу, його склад і політико-правова платформа. Прихід до влади. Державно-правовий статус Директорії.
2. Конгрес трудового народу. Акт злуки УНР та ЗУНР.
3. Варшавський (21.04.1920 р.) та Ризький мирний (18.03.1921 р.) договори. Крах Директорії. 
4. Законодавча діяльність Директорії. 
Директорія складалася із п'яти осіб: В. Винниченко (Голова), Ф. Швець, П. Андрієвський. А. Макаренко, С. Петлюра. Своє головне завдання — ліквідацію гетьманського режиму — вона успішно виконала впродовж місяця після початку збройного повстання. 18 грудня 1918 року Директорія урочисто увійшла до Києва, відновивши Українську Народну Республіку.
26 грудня Директорія створила уряд, Раду Народних Міністрів, до якого увійшли представники соціалістичних партій. Того ж дня вона оприлюднила декларацію, в якій проголосила себе тимчасовим верховним органом. Свої повноваження вона мала передати Конгресу трудового народу.
Міжнародна ситуація складалася не на користь Директорії. Французький десант військ Антанти, що висадився 2 грудня 1918 року в Одесі, не визнав Українську Народну Республіку, а на її керівництво дивився як на більшовиків. У той же час розгорталася агресія червоногвардійських військ Росії на Лівобережній Україні.
У цих умовах розпочала свою роботу перша сесія Трудового конгресу, якій передувало проголошення Соборності західних і східних українських земель (22 січня 1919 року). В останній день роботи Трудовий конгрес висловився за демократичний лад в Україні, підготовку закону про вибори до всенародного парламенту. З огляду на військовий стан, передав законодавчу і виконавчу владу Директорії УНР, до складу якої шостим членом увійшов диктатор ЗУНРу Є. Пет-рушевич.
Під натиском більшовицьких військ Директорія покинула Київ. Розпач охопив навіть її керівників. На вимогу французького командування в Україні В.Винниченко склав повноваження голови Директорії і виїхав за кордон. 11 лютого 1919 року Директорію очолив С. Петлюра.
Двічі по тому війська Директорії на короткий час захоплювали Київ. Спочатку у серпні 1919 року разом з об'єднаними силами Української Галицької армії, а вдруге — з польською армією, після укладення 22 квітня 1920 року з Ю. Піл-судським Варшавського договору. В обох випадках невдача спіткала українців. Спершу не дали закріпитися у Києві "єдинонеділимці" білогвардійського генерала Денікіна, а вдруге — більшовицька кіннота С. Бульонного.
12 жовтня 1920 року між польською і радянською сторонами було укладено перемир'я. Тим самим польський уряд порушив умови Варшавського договору. 21 листопада війська Директорії відступили за Збруч, де польською владою були затримані та роззброєні.
18 березня 1921 року між Польщею, з одного боку, та радянськими Росією і Україною, з другого, був підписаний Ризький мирний договір. В обмін на територіальні поступки Польща визнала УСРР і зобов'язалась заборонити перебування на своїй території всіх антибільшовицьких сил і уряду УНР.
Решта українських земель також потрапили до складу інших країн. У 1918 році Румунія окупувала Буковину, а Закарпаття у 1919 році дісталося Чехосло-ваччині.
Державний устрій. Законодавча і виконавча влада на останньому етапі Української революції зосереджувалася у Директорії Української Народної Республіки, яку у ніч з 13 на 14 листопада 1918 року створили чільні діячі Українського Національного Союзу та представники січового стрілецтва. їй належала судова та вища військова влада в країні. За сучасними мірками Директорія стала революційним органом з диктаторськими повноваженнями.
Оскільки Директорія постала далеко не легітимно, вона намагалася конституювати результат перемоги над гетьманом. Цю місію мав виконати Трудовий Конгрес, до складу якого було обрано представників від робітників, селян і трудової інтелігенції. В історико-правовій літературі Конгрес часто називають предпарламентом, адже він формувався за принципом територіального представництва.
На останньому засіданні 28 січня 1919 року Конгрес ухвалив "Закон про форму влади на Україні", яким вся влада передавалася Директорії "до скликання сесії Трудового Конгресу". Директорія отримала право приймати закони, які підлягали затвердженню на найближчій сесії Конгресу. У міжсесійний період мала працювати Президія Конгресу, функції якої взагалі не були окреслені.
Інший документ, „Універсал Трудового Конгресу", передбачав створення при Директорії низки депутатських комісій. Кожна комісія мала контролювати діяльність одного або кількох міністерств. Саме Раді Народних Міністрів Директорія передавала законодавчі повноваження, зосередивши в себе функції верховної влади Республіки.
Незважаючи на спроби демократизувати державу, ні Директорії, ні Раді Народних Міністрів, які вели боротьбу на кілька фронтів, ні Трудовому Конгресу, який жодного разу більше не зібрався, зробити це так і не вдалося.
Органи місцевої влади. Влада на місцях передавалася волосним, повітовим, губернським комісарам і отаманам, яких призначала Директорія. У деяких губерніях було відновлено діяльність дореволюційних органів міського і земського самоврядування — земські зібрання та земські управи і міські думи та міські управи. Майже скрізь діяли революційні ради робітничих і селянських депутатів.
24 червня 1919 року була затверджена інструкція "Про тимчасову організацію влади на місцях", у відповідності з якою волосний комісар призначався на посаду повітовим, повітовий — губернським. Останній затверджувався Міністром внутрішніх справ. Кандидатура губернського комісара подавалася на затвердження Директорії. Виконавчими органами на рівні повіту були комісаріати, а на рівні губернії — управління.
На губернських комісарів покладався нагляд за виконанням розпоряджень центральної влади, організація мобілізаційних робіт, керівництво міліцією тощо. Він наділявся правом видавати обов'язкові постанови щодо охорони громадського порядку, здійснював загальне керівництво органами місцевого самоврядування. 
Судоустрій. Директорія пішла шляхом відновлення судових установ, які створила Центральна Рада. Так, 2 січня 1919 року Директорія затвердила Закон про поновлення роботи Генерального суду. Останній став називатися Найвищим судом Республіки". Чинним став Закон "Про заведення апеляційних судів", ухвалений Центральною Радою 1 грудня 1917 року. Паралельно продовжували функціонувати деякі ланки царської судової системи, зокрема випробувані часом мирові суди.
26 січня 1919 року Директорія ухвалила Закон про Надзвичайні Військові Суди, а 4 серпня 1920 року — нову редакцію цього Закону.
Надзвичайні Військові Суди запроваджувалися на територіях, оголошених на воєнному становищі, або в місцях, де проходили бойові дії. До складу суду входило 5 осіб. У його засіданні брали участь прокурор, захисник та секретар. Розглядалися справи як військових, так і цивільних осіб. Вироки, винесені Військовими судами, оскарженню не підлягали й виконувалися негайно. Засудженим до смертної кари дозволялося протягом шести годин після оголошення вироку звернутися з клопотанням про помилування до Директорії, а в діючій армії — до Головного отамана військ УНР.
Джерела права. За доби Директорії УНР в Україні діяли різноманітні джерела права, що належали до правових систем Російської імперії, Тимчасового уряду, Центральної Ради, Гетьманату, радянської влади. Нагромаджувала Директорія й свою нормативно-правову базу, намагаючись оперативно реагувати на зміни в суспільно-політичному житті країни. Серед правових джерел виділялися:
Закон „Про землю в УНР' від 8 січня 1919року скасовував приватну власність на землю;
відновлений 24 січня 1919 року Закон Центральної Ради про національно-персональну автономію. Однак він не був втілений в життя через прихід більшовиків до влади;
Закон від 14 лютого 1919 року "Про порядок внесення і затвердження законів в Українській Народній Республіці", в якому Директорія зробила спробу регламентувати законодавчий процес. Існуючий механізм мав значні вади. Не були визначені чіткі критерії, яким мали відповідати різноманітні категорії нормативно-правових актів. Із запровадженням цього закону проблема, на жаль, не була розв'язана;
Закон "Про тимчасове верховне управління та порядок законодавства в УНР" від 12 листопада 1920 року продовжив пошуки оптимальної моделі законотворчості. Однак і в даному випадку Директорія не змогла розмежувати свої повноваження з урядовими в законодавчому процесі;
Закон "Про відновлення гарантій недоторканності особи на території УНР" від 28 лютого 1919 року, за яким громадянин УНР підлягав переслідуванню і позбавленню волі "лише за передбачені належними законами злочинства і тільки чином, зазначеним в законі";
Закони "Про державну мову" від 3 жовтня 1918 року, Закон "Про форму влади на Україні" від 28 січня 1919 року, "Тимчасовий закон про державний устрій і порядок законодавства УНР" від 14 лютого 1920 року відносяться до актів конституційного характеру, якими врегульовувалися наріжні питання державного будівництва.

Лекція №14
Тема: Західноукраїнська Народна Республіка та її право
План лекції:
1. Проголошення ЗУНР. Вищі та місцеві органи влади ЗУНР. 
2. Реформування судової системи. Правоохоронні органи. 
3. Створення Української Галицької армії. Зовнішньополітична діяльність.
4. Правова система. 
Перша світова війна до краю загострила соціально-політичну ситуацію в Галичині. Нагадаємо, що у цій війні західні українці воювали на боці Австро-Угорщини. У жовтні 1918 року у двох країнах Четверного блоку — Німеччині та Австро-Угорщині — розпочалися революції, які наблизили закінчення світової війни.
Відтак, австро-угорський імператор 18 жовтня 1918 р. затвердив маніфест про перетворення імперії у федеративну державу. Того ж дня у Львові відбулися збори всіх українських послів австрійського парламенту, галицького, буковинського сеймів та повноважних представників від політичних партій, духовенства, студентства. На зборах було обрано Українську національну раду на чолі з Євгеном Петрушевичем, котра проголосила на Галичині, Північній Буковині й Закарпатті українську державу, щоправда у складі Австро-Угорщини. Інші етноси, що входили до складу імперії, проголосили свою незалежність. Однією з перших це зробила Польща, яка активно готувалася до перебрання влади у Галичині, адже вважала західноукраїнські землі своєю історичною територією. З цією метою у Кракові була створена ліквідаційна комісія, яка мала забезпечити перехід краю до складу Польщі. Офіційна церемонія призначалася на 1 листопада 1918 року.
Зранку, напередодні урочистостей, жителі Львова були поставлені перед фактом — офіцери-українці на чолі із сотником Дмитром Вітовським випередили поляків і захопили владу в свої руки. Того ж дня Українська національна рада проголосила створення української держави.
Вже наприкінці дня 1 листопада польські збройні сили у Львові розпочали військові дії. Розгорнулася боротьба, що охопила увесь край.
9 листопада 1918 p. Українська національна рада проголосила створення Західноукраїнської Народної Республіки (ЗУНР), до складу якої, крім Східної Галичини, входили Північна Буковина та українські повіти Закарпаття.
Боротьба західних українців з поляками виявилася тривалою і проходила з перемінним успіхом. Однак, політична та військова підтримка Польщі з боку країн Антанти фатально вплинула на її перебіг.
Навіть об'єднавши у липні 1919 року свої збройні сили з військами Директорії УНР, Українська галицька армія нічого не змогла протиставити активному натиску поляків і зазнала поразки. 14 березня 1923 року Рада амбасадорів (послів) Антанти ухвалила рішення про передачу української частини Галичини під владу Польської держави на правах автономії.
Державний устрій. 13 листопада Українська національна рада визначила конституційні засади новоствореної держави, ухваливши "Тимчасовий Основний закон". У ньому закріплювалося верховенство і суверенітет народу, який мав реалізуватися через представницькі органи, обрані на основі загального, рівного, прямого, таємного голосування за пропорційною виборчою системою. Виборчим правом наділялися всі громадяни держави, незалежно від національності, віросповідання, статі. До виборів парламенту — Сейму — вся повнота законодавчої влади належала Українській національній раді, виконавчої — Державному секретаріатові. Гербом ЗУНР став золотий лев на синьому тлі (згодом тризуб), прапором — синьо-жовтий.
Уряд ЗУНРу — Державний секретаріат на чолі з Костем Левицьким був сформований ще 9 листопада 1918 року. У його першому складі було 14 міністерств. Згодом структура і персональний склад уряду зазнали певних змін.
Органи місцевої влади. Згідно з розпорядженням Української національної ради, у листопаді на всій території ЗУНР пройшли вибори до місцевих органів влади і управління. У Законі "Про адміністрацію Західноукраїнської Народної Республіки" від 16 листопада 1918 р. регламентувався порядок утворення, структура та функції місцевих органів влади й управління. У селах та містах ними визнавалися громадські та міські комісари, у повітах — повітові комісари. У Законі зазначалося, що надалі повітових комісарів призначатиме і звільнятиме державний секретар внутрішніх справ, якому підлягали повітові військові коменданти, коменданти жандармерії. Повітові комісари, в свою чергу, призначали громадських і міських комісарів. В усіх повітах належало обрати повітові національні ради, а у громадах і містах — громадські та міські ради.
Для охорони громадського порядку у багатьох повітах і громадах обирали народну міліцію, у деяких — зберігали, оновивши її склад, жандармерію. Команда державної жандармерії ЗУНР була сформована також у листопаді у місті Львові. Вона безпосередньо підпорядковувалася Державному секретаріатові військових справ. Навесні 1919 року до її складу входило близько 8 тис. жандармів та міліціонерів.
Таким чином, за короткий час керівництву ЗУНР вдалося сформувати достатньо чітку систему органів влади і управління.
Судоустрій. Тимчасово, до прийняття відповідного закону про судоустрій і судочинство, у ЗУНР продовжувала функціонувати австро-угорська судова система. Судді та обслуговуючий персонал, лояльний до нової влади, мали присягнути на вірність українському народові. Тих, хто скомпроментував себе антиукраїнською діяльністю, було звільнено.
Державний секретаріат судівництва у лютому 1919 року розпочав докорінну перебудову судової системи. З цією метою вся територія держави була розділена на 12 судових округів і 130 судових повітів, у яких передбачалося обрати окружних і повітових суддів. Для національних меншин встановлювалася гарантована квота: поляки мали обрати 25 суддів, 17 — євреї.
Окрім цього, Українська національна рада ухвалила низку інших законів, зокрема, про скорочення термінів стажування — з трьох років до двох; про тимчасове припинення (у зв'язку з умовами військового часу) діяльності суду присяжних; про запровадження у судочинство української мови, принципів гласності, змагальності, широкого демократизму, безумовного права звинуваченого на захист тощо. Для розгляду кримінальних справ законом Української національної ради 11 лютого тимчасово створено трибунали першої інстанції. Вони діяли в повітах у складі голови і двох членів. Вищою інстанцією з цивільних і кримінальних справ мав стати Вищий суд, а останньою — Найвищий державний суд.
Джерела права. 15 лютого 1919р. Українська національна рада прийняла закон, який затвердив статус української мови як державної. Національним меншинам гарантувалося право вільно розвивати свою мову, культуру, мати свої школи, бібліотеки, видавати періодичні видання та літературу.
У квітні був прийнятий закон про громадянство та правовий статус чужинців,
а також розпорядження з переліком спеціальних вимог до службовців державних установ. Ними могли бути тільки громадяни України, які володіли державною мовою та мовою хоч би однієї з національних меншин, віком до 40 років. Для прийнятих на державну службу встановлювався однорічний термін стажування, після чого він мав скласти усний і письмовий іспити із знання законодавства.
Того ж місяця був ухвалений закон про земельну реформу, за яким передбачалася конфіскація земель поміщиків, церков, монастирів, різноманітних установ. Націоналізовані землі переходили до державного земельного фонду. Саме з цього резерву земельними ділянками мали забезпечуватися безземельні та малоземельні селяни. Решта аграрних питань відкладалася на розгляд Сейму.
Виборчим законом від 14 квітня 1919 року встановлювалася пропорційна система виборів до Сейму на основі рівного, загального, безпосереднього виборчого права при таємному голосуванні. Активне виборче право належало громадянам, які досягли 21- річного віку, пасивне — 25 років. Національним меншинам гарантувалося пропорційне представництво у парламенті.

Лекція №15
Тема: Державність і право  західноукраїнських земель між двома світовими війнами 
1. Східна Галичина і Західна Волинь під владою Польщі. 
2. Північна Буковина і Бессарабія у складі Румунії. 
3. Закарпатська Україна під владою Чехословаччини.
   Основою державної політики Польщі щодо України став польський великодержавний шовінізм. З державних установ звільнялися всі службовці, які не присяглися на вірність Польській державі.
   Територія Східної Галичини та Західної Волині була перейменована в Східну Малопольщу, а згодом — у Польщу “Б”. Коронні землі мали назву Польща “А”.
   В адміністративному відношенні край було поділено на п’ять воєводств — Волинське, Львівське, Поліське, Станіславське і Тернопільське.
   У вересні 1922 року польський сейм прийняв закон про воєводську автономію, відповідно до якого у Львівському, Станіславському і Тернопільському воєводствах утворювалися воєводські сеймики та їхні виконавчі органи — комітети. Рішення сеймиків вимагали санкції президента держави.
   Воєвода як представник уряду мав компетенцію зупинити будь-яке рішення сеймика, що не вимагало санкції президента.
   На посади воєвод і старост у повітах приймалися, як правило, особи польської національності. 1924 року видається закон про заборону української мови в усіх державних і муніціпальних установах, у тому числі сільських.
   У 30-х роках територіальні органи польської урядової адміністрації мали розподіл на загальні адміністрації та спеціальні. Загальна адміністрація мала функції, які відносилися до компетенції органів внутрішніх справ. Спеціальна адміністрація контролювала діяльність органів місцевого управління.
   На території воєводства уряд представляв воєвода. Він призначався на посаду президентом за поданням міністра внутрішніх справ і очолював загальну й спеціальну адміністрацію. Свої повноваження він здійснював за допомогою воєводського управління, яке, в свою чергу, поділялося на відділи.
   На чолі загальної адміністрації повіту стояв староста, якого призначав міністр внутрішніх справ. Староста підпорядковувався воєводі і представляв уряд на території повіту.
   Апарат управління воєвод і старост складався з секторів і відділів. Головне місце в цьому апараті займав відділ безпеки. Велике значення мали адміністративні відділи, які фактично були адміністративно-кримінальною юстицією і здійснювали нарівні з органами суду і прокуратури каральну політику. Зазначимо, що польський уряд на українських територіях фактично не приділяв уваги соціальній політиці, проблемам сільського господарства, освіти тощо. Це був період застою в економіці західноукраїнських земель.
   Північна Буковина в листопаді 1918 року після краху Австро-Угорщини увійшла до складу Румунії. Остаточно Буковина і Бесарабія були передані Румунії за умовами Севрського мирного договору в серпні 1920 року. 
   Політична активність українців Буковини була незначною. Тут діяла тільки Українська національна партія. Нетерпимість румунів до українців була навіть більшою, ніж поляків, хоча за конституцією 1923 року передбачалася формальна рівність підданих.
   На рівні держави нехтувалися права українського народу, який проголосили “зукраїнізованими румунами”. До кінця 1924 року були закриті всі українські школи, навіть прізвища змінювали на румунський зразок. Тут офіційно було запроваджено стан військової облоги, який тривав до 1928 року.
   Все це призвело до занепаду господарства та глибокої економічної й політичної кризи, наслідком якої стало встановлення фашистського режиму генерала Й. Антонеску.
   Закарпатська Україна у зазначений період опинилася в Чехословаччині у трохи кращому становищі. Чеська адміністрація зовні прихильно ставилася до розвитку освіти, визнала мову місцевого населення офіційною мовою “Підкарпатської Русі”. Підкарпатська Русь стала однією з чотирьох областей Чехословаччини, повноправною частиною країни.
   Але на практиці українським землям відводилася роль найзанедбанішої провінції. Розвивалися лише деякі галузі промисловості — лісова та лісохімічна. Робітники працювали в тяжких умовах за дуже малу плату. Селяни ледь-ледь животіли з врожаїв, зібраних з їхніх крихітних ділянок землі.
   1938 року Мюнхенською угодою частина Чехословаччини була передана Німеччині. У закарпатських українців з’явилася надія на отримання автономії для Закарпаття. Створена Руська національна рада 3 жовтня 1938 року висунула вимогу реальної автономії від центру. Уряд Чехословаччини погодився.
   Вже 11 жовтня 1938 року було створено перший уряд так званої Карпато-руської держави.
   22 листопада 1938 року приймається закон Чехословацької Республіки про Конституцію Карпатської України.
   В цей час фашистський режим в Угорщині висуває свої претензії на Закарпаття. Це питання вирішував Віденський арбітраж, який прийняв рішення про передачу Угорщині частини Закарпатської України з містами Ужгород, Берегове, Мукачеве.
   У зв’язку з цими подіями столиця Карпатської України переноситься з Ужгорода до Хуста. Згодом Гітлер вирішив передати все Закарпаття Угорщині.
   В ніч з 14 на 15 березня 1939 року німецькі війська вступили на територію Чехословаччини. На територію Закарпаття вступають угорські війська.
   15 березня 1938 року сейм законодавчо проголосив Карпатську Україну незалежною державою. Але Закарпатська Україна була окупована фашистською Угорщиною. 
   Проголошення незалежної держави мало велике значення, оскільки продемонструвало прагнення українського народу до створення власної держави.
    Після завершення Першої світової війни й української національно-демократичної революції 1917-1920 pp. під владою Польщі опинилися такі етнічні українські землі: Східна Галичина, Холмщина,Підляшшя, Західна Волинь, Західне Полісся, Осяння, Лемківщина. Відповідно до Варшавського (1920 р.) і Ризького (1921 р.) договорів ці території офіційно закріплювалися за Польщею. Українці стали тут найчисленнішою національною групою (після поляків) - їх було понад 5 млн осіб (15 % від усього населення цієї країни).
Незважаючи на обіцянки Польської держави країнам Антанти надати українцям широкі автономні права, положення українського населення було тяжким. Польський уряд проводив відкрито антиукраїнську політику. Були ліквідовані всі демократичні інституції ЗУНР. У 1924 р. уряд Польщі ініціював закон, що забороняв користуватися українською мовою в урядових установах. Також була проведена шкільна реформа, що перетворила більшість українських шкіл на двомовні з переважанням польської мови. У Львівському університеті було скасовано українські кафедри, українці не мали вступати до нього. Забороненими стали слова «українець», «український»; замість них реанімувався термін «русин», «русинський». Польська влада проводила політикуколонізації - переселення поляків до Східної Галичини та Волині.
Терор охопив всю територію Східної Галичини. Десятки тисяч українців зазнавали масових арештів, ув'язнень, концтаборів. Восени 1930 р. польський уряд провів політику «пацифікації» - масових репресій проти українців, здійснених за допомогою військових та поліції. У червні 1934 р. в Березі-Картузький (тепер м. Береза в Білорусі) був створений спеціальний концентраційний табір для репресованих українців.
Тяжкими були і соціально-економічні умови життя українського населення. Населені українцями землі (близько 25% території Польщі) являли собою нерозвинені аграрні окраїни з великою перенаселеністю і крихітними наділами. Українські селяни постачали центральним регіонам Польщі дешеву сировину і змушені були купувати дорогі готові товари. Під час економічної кризи 1929-1933 pp. значна кількість українських підприємств і господарств зазнали чималих збитків або розоришся. Польський уряд активно підтримував тільки польських підприємців і землевласників.
Активація політичної боротьби українського населення Польщі. Міжвоєнний період характеризувався гострою політичною боротьбою, у якій брали участь різні верстви українського населення. У Східній Галичині й Західній Волині найбільший вплив мало Українське. національно-демократичне об'єднання (УНДО). Його лідером був Д. Левицький. УНДО було об'єднанням центристської напряму, яке орієнтувалося на здобуття Україною незалежності легальним шляхом, на демократичний розвиток Української держави. УНДО підтримували інтелігенція, діячі кооперативного руху, духовенство. 3 другої половини 30-хpp. УНДО дійшло згоди з правлячими колами Польщі, відмовившись від боротьби за незалежність України і визнавши пріоритет інтересів Польської держави.
Другою за впливом у Східній Галичині була Радикальна партія, яка нараховувала близько 20 тис. членів. її підтримували селяни, сільська інтелігенція. Радикали прагнули поєднати принцип демократичного соціалізму з ідеєю незалежності України. Вирішення найважливіших соціально-економічних проблем ця партія пов'язувала зі здобуттям незалежності.
Частина західноукраїнського суспільства виступала за возз'єднання з УСРР. Ці інтереси виражала Комуністична партія Західної України (КПЗУ), що у 1923 р. увійшла до складу Компартії Польщі. Проведена в радянській Україні «українізація» і початок непу сприяли поширенню прорадянських настроїв і посиленню впливу КПЗУ в західноукраїнських землях. Однак незабаром в УСРР почалася колективізація, голод і репресії, після чого престиж комуністів послабшав. Деякі члени КПЗУ виступали з критикоюсталінської політики. Це стало однієї з причин розпуску КПЗУ, здійсненого в 1938 р. Комінтерном під тиском керівництва ВКП(б). Керівництво КПЗУ було репресоване.
Багато жителів Східної Галичини та інших західноукраїнських земель після поразки в національно-визвольній боротьбі зневірилися в можливості мирного досягнення незалежності. Наростала нетерпимість і схильність до крайніх мір. У 1929р. у Відні на з'їзді Української військової організації при участі представників радикальних студентських груп була створена Організація українських націоналістів (ОУН). Ідеологією ОУН став інтегральний націоналізм, теоретиком якого був Д.Донцов. Напередодні 1939 р. ОУН нараховувала 20 тис. членів. Під королем ОУН діяли багато суспіль-но-політичних організацій, видавалася різноманітна друкована продукція.
Націоналісти використовували різні методи боротьби за національне визволення України, але найбільш діючими вважалися саботаж, експропріація і терор. Після вбивства оунівцями в 1934 р. міністра внутрішніх справ Польщі Б. Перацького були арештовані майбутні лідери ОУН Степан Бандера і М. Лебедь. До концтаборів потрапили сотні рядових членів організації.
2. До Першої світової війни заселені українцями Хотинський, Аккерманський та Ізмаїльський повіти Бессарабії входили до складу Росії, а Північна Буковина - до Австро-Угорщини. У 1918 р. Румунія окупувала ці території. Відчуваючи непевність свого становища, вона прагнула якнайшвидше узаконити окупацію міжнародними договорами. У свою чергу, утворюючи «санітарний кордон» між більшовицькою Росією і Західною Європою, Антанта сприяла Румунії у цьому. 11 вересня 1919 р. представники країн Антанти підписали з Австрією Сен-Жерменський договір, за яким Буковину було передано Румунії. Наступного 1920 р. у Парижі Англія, Франція, Італія і Японія так званим Бессарабським протоколом визнали і затвердили захоплення Румунією Бессарабії.
На загарбаних Румунією територіях наприкінці 20-х років мешкало 790 тис. чол. На цих землях Румунія провадила класичну колоніальну політику, спрямовану на зміцнення контролю над українськими територіями. З метою інтеграції загарбаних земель було прийнято закон про адміністративну уніфікацію, згідно з яким законодавство старого королівства поширювалося на приєднані землі. Було ліквідовано самоврядування громад. Замість старост румунськими адміністративними органами призначалися примарі, а на чолі повіту - префекти - ставленики Міністерства внутрішніх справ.
З перших днів окупації українське населення зазнало переслідувань на мовно-культурному ґрунті. У своїй національній політиці румунські власті виходили з того, що в Північній Буковині, як і в Бессарабії, проживають «аж ніяк не українці, а лише слов'янізовані румуни». Румунську мову на окупованих землях оголосили державною. У лютому 1919 р. ухвалено закон, за яким на роботу в державні установи приймалися ті, хто знав румунську мову. Українська мова заборонялася в державних і муніципальних органах. Українські назви міст і сіл було змінено на румунські.
У Північній Буковині до її загарбання королівською Румунією було 218 українських початкових шкіл. У 1919-1920 рр. їхня кількість зменшилася до 157, а в 1926/27 навчальному році не залишилося жодної. Були закриті всі гімназії та професійні школи з українською мовоюнавчання, культурно-освітні товариства, накладено заборону на ввезення українських книжок і музичних товарів. У Чернівецькому університеті закрилися українські кафедри. Лише після скасування стану облоги в українській частині Буковини в 1928 р. постала змога боротися за українську народну школу. Результатом цієї боротьби був закон 1929 р., за яким у школах із українською більшістю учнів впроваджувалося 8 годин українською мовою в нижчих класах і 6 годин - у вищих. Але 1934 р. ці малі здобутки були скасовані. Жертвою «румунізації» на українських землях стала і православна церква. Румунський патріархат підпорядкував собі православні єпархії Бессарабії і автономну буковинську митрополію. Українські священики не допускалися до вищих посад у церковній ієрархії, українців обмежували при вступі до духовних семінарій.

3. Після розвалу Австро-Угорщини українці Закарпаття на місцевих з'їздах, зокрема у Любовні, Сваляві, Сигеті, а також на Соборі представників від усіх закарпатських земель у Хусті (21 січня 1919 р.) виявили прагнення приєднатися до УНР, Однак проблема полягала в тому, що у той час Закарпаття було окуповане кількома країнами, які зневажили волею місцевого українства: чехи ввели війська в Ужгород та його околиці, румуни оволоділи південною частиною Мармарощини з головним м. Сигетом, а решту закарпатських земель зайняли мадяри. До того ж окупація Польщею та Румунією західноукраїнських земель відрізала Закарпаття від основної частини України. В таких умовах утворена в травні 1919 р. представниками ужгородської, пряшівської та хустської рад Центральна руська народна рада під тиском закарпатської еміграції у США проголосила об'єднання Закарпаття з Чехословаччиною, яка зобов'язувалася надати краєві широку автономію. Паризька мирна конференція затвердила це рішення.
Становище українців під владою Чехословаччини, однієї з найдемократичніших країн того часу, істотно відрізнялося від умов життя українського населення під Польщею та Румунією. Разючим контрастом, за словами О. Субтельного, до згаданих ' держав було те, що в економічній сфері чеський уряд вкладав у населені українцями території більше коштів, ніж вилучав. Місцевим селянам було також надано додаткові земельні ділянки за рахунок поділу колишніх маєтків угорських поміщиків, запроваджувалися передовіші методи землеробства тощо. Однак цих заходів було замало, щоб полегшити страшні злидні в регіоні.
Вагомішими були результати українців Закарпаття у суспільно-політичній та культурно-освітній сферах. Представникам місцевого населення дозволялося займати адміністративні посади. Значних успіхів було досягнуто у розбудові національної освіти. Якщо на момент входження Закарпаття і Пряшівщини до складу Чехословаччини там майже не було шкіл з рідною мовою навчання, то у 1930-х роках їх кількість, згідно з даними Я. Грицака, доходила до 500. Чехословаччина дала також притулок і фінансову підтримку декільком українським вишам — Українському вільному університету та Високому педагогічному інституту ім. Драгоманова у Празі, Українській господарській академії у Подєбрадах. Щоправда, чеська влада рішуче відмовилася від пропозиції, перевести згадані навчальні заклади на терени Закарпаття, очевидно, побоюючись різкого зростання там національної самосвідомості.
Істотною перешкодою на шляху остаточного національного самовизначення "закарпатських русинів" була наявність у їхньому середовищі трьох національних орієнтацій — москвофільської, русинофільської й українофільської, які перебували у постійній боротьбі між собою, нерідко інспірованій владою. Якщо москвофіли розглядали слов'янське населення Закарпаття як частину єдиного російського народу, то поборники русинофільської течії стверджували, що воно становить окрему націю русинів-"карпаторосів". Проте найдинамічнішою була українофільська течія, яка захищала ідею єдності закарпатських українців з усім українським народом.
У міру зростання національної свідомості серед населення Закарпаття українські політики все настійливіше вимагали автономії краю. Але чеський уряд зволікав з реалізацією своїх зобов'язань. Ситуація змінилася після укладення Мюнхенської угоди, коли Чехословаччина, зазнавши дошкульного територіального удару, стала федерацією трьох народів: чехів, словаків та українців. 11 жовтня 1938 р. чеська влада офіційно проголосила автономію Підкарпатської Русі. Перший уряд автономії очолив один із лідерів русинофілів А. Бродій. Однак уже 26 жовтня було призначено новий кабінет, що складався з українофілів на чолі з А. Волошиним. Щоправда, початок його діяльності був затьмарений т.зв. Віденським арбітражем від 2 листопада, згідно з яким лідери Німеччини та Італії віддали Угорщині південні райони Закарпаття з містами Ужгород, Мукачеве і Берегове. За цих умов столицю Підкарпатської Русі було перенесено до Хусту.
Незважаючи на втрату значної частини території, українці з великим ентузіазмом взялися будувати свою державу, яка з 30 грудня 1938 р. отримала назву Карпатська Україна. Уряд Волошина вживав низку заходів спрямованих на стабілізацію діяльності економічних установ, комунікацій, українізацію освіти, видавничої справи, організував роздання продовольства тощо. Для захисту кордонів було створено власні кількатисячні збройні сили — Карпатську Січ. На допомогу закарпатським українцям з Галичини масово прибували відповідні кадри ОУН, юнаки та' дівчата, які, ризикуючи життям, прагнули зробити посильний внесок у становлення Карпатської України. 12 лютого 1939 р. відбулися вибори до крайового Сойму, на яких переконливу перемогу здобуло Українське національне об'єднання, очолюване А. Волошиним.
Тим часом нацистська Німеччина вирішила остаточно ліквідувати Чехословацьку державу і, окупувавши Богемію і Моравію, дала згоду на окупацію Угорщиною Карпатської України. У ніч з 13 на 14 березня розпочалася угорська агресія. Зважаючи на ситуацію, уряд А. Волошина, який наївно сподівався на німецьку підтримку, 14 березня проголосив державну незалежність Карпатської України. Наступного дня Сойм затвердив проголошення державної незалежності та прийняв конституцію, що визначила державу як президентську республіку з державними українською мовою, синьо-жовтим стягом, гімном "Ще не вмерла Україна" та гербом, основними елементами якого були ведмідь і тризуб. Президентом держави було обрано А. Волошина.
Та незалежність тривала недовго — вже 16 березня угорське військо захопило Хуст. Кількатисячна Карпатська Січ, слабо оснащена і погано озброєна, протягом 5 днів чинила героїчний опір 40-тисячній регулярній армії. Навіть після поразки до кінця травня у Карпатах точилася партизанська війна. У боях полягло бл. 5000 закарпатців та кілька сотень галичан. У той час як чехи втратили свою державу без жодного пострілу, Карпатська Україна дала належну відсіч агресору, яка, по суті, стала першим збройним опором на шляху загарбання Європи гітлерівською Німеччиною та її сателітами.
Короткочасне існування незалежної Карпатської України та її героїчна оборона мали велике значення для загальноукраїнської історії: вони не тільки допомогли закарпатцям остаточно усвідомити себе частиною єдиної української нації, а й стали прикладом самовідданої боротьби за національну державність для всього українського народу.

Лекція №16
Тема: Становлення (1917-1920 рр.) й утвердження (1921-1929 рр.) радянської державності і права в Україні
План лекції:
1. Становлення радянської державності і права в Україні (1917-1920 рр.). 
2. Становлення радянського права. Джерела. Рецепція законодавства РСФРР. 
3. Державно-правовий розвиток УСРР в умовах НЕПу (1921-1929 рр.). Утворення СРСР. І Всесоюзний з’їзд Рад. Перебудова державного апарату УСРР. 
4. Перша кодифікація радянського права в Україні. Основні риси права УСРР. 
 Створення Української Соціалістичної Радянської Республіки та її Конституція 1919 року. Українська радянська держава як федеративна частина Російської республіки була утворена у грудні 1917 на 1 Всеукраїнському З'їзді Рад. 6 січня 1918 року вона проголошується Українською Соціалістичною Радянською Республікою (УСРР). 28 грудня 1920 був підписаний договір про військовий та господарський союз між Росією і Україною. І хоча в преамбулі підкреслювалась незалежність і суверенність держав, створені для спільної роботи наркомати входили до складу Ради Народних Комісарів (РНК) Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки (РРФСР) і мали в РНК УСРР лише своїх уповноважених. Так, виникла договірна федерація формально незалежних радянських держав. Всеросійський ЦВК, куди республіки делегували своїх представників, і Раднарком РРФСР, до якого входили об'єднані наркомати, стали загальнофедеративними органами. Нечітка фіксація прав і обов'язків державних установ, невизначеність меж компетенції загальнодержавних і республіканських органів, відсутність їх юридичного оформлення вказували на фіктивність української державності.
Ще до укладення договору про військовий та економічний союз намітилися сфери співпраці між радянськими Україною та Росією. Важливим компонентом подальшого діалогу стала гармонізація законодавства двох радянських республік. 14 березня 1919 року в Харкові на III з"їзді Рад була ухвалена Конституція УСРР, зміст якої перекликався із змістом Конституції Російської Федерації 1918 року.
У Конституції УСРР 1919 p., як і в Конституції РСФРР, визначалися основні завдання диктатури пролетаріату — здійснення переходу від буржуазного ладу до соціалізму шляхом проведення революційних перетворень і придушення контрреволюційних намірів з боку заможних класів. УСРР проголошувалася державою „трудящих і експлуатованих мас пролетаріату та найбіднішого селянства". Влада трудящих мала здійснюватися через Ради робітничих, селянських та червоноармійських депутатів.
Визначалися структура і компетенція вищих органів державної влади. Найвищим органом проголошувався з'їзд Рад, а в період між з'їздами діяв ВУЦВК, який утворювався з'їздом і звітував перед ним. Повноваження Всеукраїнських з'їздів Рад, ВУЦВК і Раднаркому не були чітко розмежовані. Кожен із центральних органів влади отримав право видавати закони, що суперечило азбуці демократії.
У травні 1919 р. законодавчими функціями була наділена і Президія ВУЦВК. На початку 1920 р. ВУЦВК перейшов до сесійного порядку роботи, а в міжсесійний період її повноваження покладалися на Президію. Остання мала право затверджувати постанови Раднаркому УСРР і призупиняти їх чинність до остаточного вирішення найближчої сесії ВУЦВК. їй доручався розгляд клопотань про помилування та вирішення поточних управлінських питань. Керівництво окремими галузями управління покладалося на наркомати.
Конституція визначила також структуру, компетенцію та порядок утворення місцевих органів влади. Такими на місцях були міські та сільські Ради робітничих, селянських та червоноармійських депутатів й обрані ними виконкоми, а також губернські, повітові та волосні з'їзди Рад та їх виконкоми.
На III Всеукраїнському з'їзді Рад було обрано ВУЦВК у складі 99 членів, з них 89 більшовиків та 10 українських есерів (боротьбистів). ВУЦВК обрав свою Президію і затвердив склад Раднаркому. Головою ВУЦВК став Г. Петровський. До складу Раднаркому увійшли більшовики О. Бубнов, К. Ворошилов, В. Затон-ський, Е. Квірінг, М. Скрипник, О. Шліхтер та ін.
Утворення Союзу РСР. 30 грудня 1922 року у Москві відкрився І Всесоюзний з'їзд Рад, який в основному затвердив Декларацію про утворення СРСР і
Союзний договір. Згідно з цими документами, чотири радянські республіки — Росія, Україна, Закавказька Федерація, Білорусія — утворюють одну союзну державу. Договір визначав структуру загальносоюзних верховних органів влади та їх повноваження. Встановлювалося, що народні комісаріати поділятимуться на союзні, союзно-республіканські і республіканські. Остаточне затвердження Декларації про утворення СРСР і Союзного договору було перенесено на II Всесоюзний з'їзд Рад.
І з'їзд Рад обрав Центральний Виконавчий Комітет Союзу РСР у складі 371 члена і 138 кандидатів. 88 членів ЦВК СРСР представляли УСРР. Обрано було також чотирьох голів ЦВК, у тому числі від України — Г. Петровського. Так закріплювалося утворення єдиної союзної держави — Союзу РСР.
Доопрацювання Договору і Декларації продовжувавалося в 1923 році, коли було створено спеціальну комісію для розробки Конституції СРСР.
З ухваленням 31 січня 1924 року Конституції "союз республік" перетворився в жорстко централізовану унітарну державу. У травні 1925 були затверджені зміни до Конституції УСРР, які законодавчо закріпили входження радянської України до складу Союзу РСР. Таким чином, незважаючи на зовні демократичні форми побудови єдиної багатонаціональної держави, Українська. СРР остаточно втратила рештки суверенітету.
Зі створенням СРСР міжнародні відносини передавалися до компетенції союзних органів, а угоди, укладені Україною з іноземними державами, зберігали свою чинність на її території за умови, що їх подальша реалізація забезпечувалася Союзом РСР. Відповідно до ст. 1 Конституції СРСР 1924 до компетенції союзних органів входило представництво в міжнародних організаціях, відкриття дипломатичних представництв та підписання угод із іноземними країнами.
З 10 травня 1925 року до складу Української РСР увійшла Молдовська Автономна СРР. Волюнтаристським шляхом до її складу були включені території, на яких проживало переважно українське населення. Відтак, основа нинішніх конфліктів у Придністров'ї були закладені недалекоглядною національною політикою більшовиків.
Конституція Української Соціалістичної Радянської Республіки 1929 року. Перетворення, що сталися в усіх сферах життя України, вимагали внесення значних змін до Основного Закону республіки — Конституції УСРР. Насамперед це було обумовлено утворенням єдиної союзної держави — СРСР, у складі якої перебувала тепер Україна. Зміни випливали також із факту проведення нової економічної політики. Крім того, необхідно було законодавче закріпити в Конституції утворення Молдавської АСРР у складі УСРР.
Розробка проекту нової Конституції було доручено народному комісаріату юстиції УСРР. На початку 1929 р. остаточний проект Конституції УСРР був поданий до розгляду і затвердження.
15 травня 1929 р. XI Всеукраїнський з'їзд Рад одностайно затвердив нову Конституцію УСРР. Уперше до неї увійшли розділи про виборчі права та про бюджет Української СРР.
У ст. 1 Конституції Українська Республіка проголошувалася соціалістичною державою робітників і селян, де вся влада належить Радам робітничих, селянських і червоноармійських депутатів.
Принципово нові положення Конституції УСРР 1929 року були сформульовані в статтях 2 і 3, де визначався правовий статус Української СРР у складі Радянського Союзу. Порівняно з Конституцією Української СРР 1919 року суверенні права радянської України були істотно звужені. За Конституцією 1929 року УРСР належало право на власне законодавство й управління, але за умови визнання зверхності загальносоюзних законодавчих актів.
Конституція залишила чинними всі права і свободи трудящих, проголошені Конституцією УСРР 1919 року. Вона закріпила рівноправність громадян незалежно від їхньої расової і національної належності. Водночас, як і за Конституцією 1919 року, виборчих прав позбавлялися особи, які використовували найману працю, священики, приватні торгівці, комерційні посередники, колишні співробітники та агенти царської охранки, члени імператорського дому тощо. Крім перелічених категорій Конституція 1929 року надавала можливість ВУЦВК на власний розсуд позбавляти виборчих прав і інші групи населення. У ст. 18 Конституції закріплювалося утворення "у складі УСРР Молдавської Соціалістичної Радянської Республіки".
Найвищими органами влади визнавалися Всеукраїнський з'їзд Рад робітничих, селянських та червоноармійських депутатів, Всеукраїнський Центральний виконавчий комітет і Президія ВУЦВК. Розпорядчим і виконавчим органом ВУЦВК був Раднарком УСРР. Всі перелічені органи влади мали законодавчі, виконавчі та розпорядчі повноваження у межах своєї компетенції. Таким чином, основний закон УРСР 1929 року не передбачав чіткого поділу на гілки влади, порушуючи таким чином засадничі принципи демократії.
Конституція 1929 року встановила нову періодичність скликання з'їздів Рад. Відповідно до ст. 23 Конституції чергові Всеукраїнські з'їзди Рад скликалися ВУЦВК один раз на два роки. Надзвичайні з'їзди Рад могли скликатися ВУЦВК як за власною ініціативою, так і на вимогу Рад та з'їздів Рад місцевостей, де мешкало не менше третини виборців УСРР. До виключної компетенції Всеукраїнського з'їзду Рад було віднесено затвердження змін і доповнень до Конституцій Української СРР і Молдавської АСРР, зміни кордонів Української СРР та Молдавської АСРР, вибори Всеукраїнського Центрального виконавчого комітету і вибори представників Української СРР до Ради Національностей ЦВК СРСР.
Детально визначалася компетенція ВУЦВК та порядок його роботи. На своїх сесіях, які скликалися не менше трьох разів на рік, ВУЦВК затверджував бюджет розвитку народного господарства УСРР, законодавчі акти Президії ВУЦВК, проекти кодексів, а також усіх законодавчих актів, що визначали загальні норми політичного, економічного і культурного життя республіки або вносили докорінні зміни в існуючу практику роботи державних органів УСРР тощо. Вперше в конституційному розвитку України було визначено компетенцію Президії ВУЦВК, якій надавалося право видавати декрети, постанови та розпорядження, а також затверджувати декрети і постанови Раднаркому УСРР. Президії ВУЦВК було надано право законодавчої ініціативи у вищих органах УСРР. Вона мала право скасовувати постанови Раднаркому й окремих наркоматів УСРР, а також Молдавського ЦВК і окружних виконавчих комітетів. Конституція регламентувала також компетенцію Раднаркому УСРР.
Місцевими органами влади Конституція УСРР 1929 року визначала Ради робітничих, селянських та червоноармійських депутатів, районні й окружні з'їзди Рад, а також їх виконавчі Комітети.
Конституція Української Радянської Соціалістичної Республіки 1937 року. Необхідність розробки нової конституції радянської України була продиктована прийняттям 5 грудня 1936 року Конституції СРСР. З цією метою 13 липня 1936 року Президія ЦВК УСРР утворила конституційну комісію, яка розробила проект конституції і передала на розгляд Надзвичайного XIV з'їзду Рад УСРР.
З'їзд Рад відкрився 25 січня 1937 року, а ЗО січня він затвердив проект нової Конституції УРСР, яка майже повністю відтворила союзну Конституцію, її принципи, копіювала основні положення. Обидві Конституції за формою були демократичними, але повністю відірваним від реального життя.
Україна визнавалася соціалістичною державою робітників і селян. Політична влада здійснювалася в ній Радами депутатів трудящих. Економічною основою УРСР визнавалися соціалістична система господарства і соціалістична власність у формі державної або колгоспно-кооперативної.
Важливе значення мала ст.14 розділу 2, якою Українській РСР надавалося право виходу зі складу Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Проте механізм реалізації такого конституційного права не був розроблений.
Конституція внесла істотні зміни в структуру центральних органів влади. Найвищим органом державної влади УРСР ставала Верховна Рада, яка обиралася громадянами України строком на чотири роки. Віднині це був єдиний законодавчий орган УРСР. Відповідно до Конституції Верховна Рада УРСР обирала Президію — колегіальний, постійно діючий орган.
Верховна Рада обирала уряд республіки — Раднарком УРСР — вищий виконавчий і розпорядчий орган державної влади. Він мав право видавати постанови і розпорядження, перевіряти їх виконання.

Лекція №17
Тема: Державний механізм та основні риси права періоду тоталітаризму (1929-1939 рр.)
План лекції:
1. Розвиток командно-адміністративної системи управління. Культ особи Й.Сталіна. Посилення партійної диктатури в усіх галузях державного, господарського і соціально-культурного будівництва. 
2. Примусова колективізація сільського господарства: причини та наслідки. Курс на “ліквідацію куркульства як класу”. Голодомор 1932-1933 рр. 
3. Місцеві органи влади. Адміністративно-територіальна реформа. Судова система та позасудові репресивні органи. 
4. Правова система. Перевага загальносоюзного законодавства над республіканським. Джерела права. Конституція СРСР 1936 р. і Конституція УРСР 1937 р.
Особливість Конституції 1937 року полягала у тому, що у ній вперше включено положення про комуністичну партію як керівну установу всіх громадських і державних організацій.
Місцеві органи державної влади в областях, округах, районах, містах і селах України — Ради депутатів трудящих — обиралися населенням відповідних адміністративних одиниць строком на два роки.
Конституція проголошувала свободу слова, друку, зборів і мітингів, демонстрацій, тобто йшлося про політичні права, притаманні розвинутим демократичним країнам. В той час, коли провадились незаконні обшуки й арешти, здійснювалися масові репресії, в Конституції урочисто проголошувалася недоторканність особи, житла тощо.
Не захищала Конституція УРСР і національні права українського народу. Розпочата ще з 20-х років українізація не просто припинилась, вона почала тепер розглядатися Москвою як прояв націоналізму. Наслідками цього стали розгром української науки, культури, знищення української інтелігенції.
Суттєвих змін зазнала виборча система. На відміну від попередньої Конституції, вибори до Рад депутатів трудящих усіх ступенів провадились на основі загального, рівного і прямого виборчого права при таємному голосуванні. Проте справжніх виборів з альтернативними кандидатами, передвиборчою агітацією насправді дійсності не проводилося. Вони були лише ширмою, яка прикривала тоталітарний режим.
Вперше в історії українського радянського конституціоналізму Конституція 1937 року мала спеціальний розділ, присвячений суду та прокуратурі. Тут визначався порядок утворення судово-прокурорських органів, проголошувалися основні принципи їх діяльності. В Конституції багато говорилося про зміцнення соціалістичної законності, право обвинуваченого на захист, процесуальні гарантії особи. Але практика була зовсім іншою. Виключний порядок судочинства у справах про терористичні акти, діяльність особливої наради при НКВС СРСР, терор і репресії — все це було несумісним з принципами, проголошеними Конституцією УРСР 1937 року.
Прикладів цьому безліч. Красномовним с факт ухвалення Закону від 7 серпня 1932 року „Про охорону майна державних підприємств колгоспів та кооперації і зміцнення суспільної (соціалістичної) власності". За цим нормативно— правовим актом проголошувалася недоторканність соціалістичної власності. Особи, які на неї зазіхали, розглядатися як вороги народу. Законом встановлювалося, що розкрадання соціалістичної власності передбачало смертну кару через розстріл та конфіскацією всього майна. В разі зміни обставин, що пом'якшують провину, передбачалося позбавлення волі на строк не менше 10 років також з конфіскацією майна. До такого роду злочинців законодавець не дозволяв застосовувати амністію.
Закон від 7 серпня 1932 р. не встановлював чітких кваліфікуючих ознак злочину. Це відкривало можливість для зловживань і застосуваня норм Закону до осіб, які здійснили дрібні крадіжки.
Офіційні документи свідчать, що на початок 1933 року, тобто за неповні п'ять місяців, за цим Законом було засуджено 54 645 осіб, з них 2 110 — до найвищої міри покарання. На підставі його положень до кримінальної відповідальності притягалися навіть діти, які збирали колоски на обмолочених полях. У народі Закон дістав назву про „п'ять колосків".
Крім іншого, він установлював кримінальну відповідальність не тільки за розкрадання соціалістичної власності, а й за антиколгоспну агітацію, насильство та загрозу насильства до колгоспників. За вчинення хоча б одного з перелічених злочинів визначалася міра покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.
В умовах масових репресій керівництво держави робило вигляд, що воно піклується про захист прав радянських громадян, зафіксованих у Конституції СРСР, конституціях союзних республік. Відповідно до цього ЦВК і Раднарком УРСР 2 грудня 1937 року внесли зміни до Кримінального кодексу УРСР, якими встановлювалася відповідальність за перешкоджання здійсненню виборчих прав.

Лекція №18
Тема: Державно-правовий статус України в роки Другої світової війни (1939-1945 рр.) та післявоєнний період (1945-1953 рр.)
1. Пакт Ріббентропа-Молотова про розподіл сфер впливу в Європі  (23.08.1939 р.).  Початок Другої світової війни. Приєднання західноукраїнських земель до УРСР. Заходи радянізації. 
2. Початок радянсько-німецької війни. Перебудова державного механізму. Надзвичайні органи влади та управління. Партизанський і підпільний рух. 
3. Правова система УРСР в умовах війни. Надзвичайне законодавство. 
4. Відбудова народного господарства. Ліквідація надзвичайних і відновлення конституційних органів влади. Сталінські репресії. Операція “Вісла”. Ліквідація УГКЦ. Голод 1946-1947 рр.
Умови війни диктували необхідність перебудови всього державного механізму на воєнний лад.
22 червня 1941 року на переважній більшості території СРСР і на всій території УРСР було запроваджено воєнний стан, а в окремих місцевостях — стан облоги. Це був особливий правовий режим, що характеризувався розширенням повноважень військової влади, застосуванням надзвичайних заходів щодо охорони громадського порядку, державної безпеки, обороноздатності. Спільною постановою Президії Верховної Ради СРСР, Ради Народних Комісарів СРСР і ЦК ВКП(б) від ЗО червня 1941 року з метою мобілізації всіх сил держави був створений Державний Комітет Оборони (ДКО). Це був орган з надзвичайними повноваженнями, який зосередив у своїх руках всю повноту воєнної, політичної і господарської влади. Рішення ДКО були обов'язковими для всіх фізичних і юридичних осіб. Очолював ДКО Сталін, який одночасно був Генеральним секретарем ЦК ВКП(б) і головою РНК СРСР.
Органами ДКО на місцях були міські комітети оборони і уповноважені (в союзних і автономних республіках). Міські комітети оборони створювались в деяких обласних центрах і великих містах. До їх складу входили представники радянських, партійних органів, керівники органів НКВС і військового командування. Органи ДКО діяли паралельно, одночасно і через конституційні органи влади і управління.
Швидкий наступ німецьких військ зумовив необхідність проведення евакуації промислових підприємств у східні райони СРСР. З цією метою була створена Рада в справах евакуації при ДКО. В УРСР цю роботу проводили уповноваженні Ради та евакуаційні пункти.
На початку війни Президія Верховної Ради СРСР утворила ряд нових наркоматів: у вересні 1941 року — наркомат танкової промисловості, в листопаді 1941 року — наркомат мінометного озброєння. Було проведено перебудову структури наркомату шляхів сполучення, наркомату зв'язку. Для проведення мобілізації працездатного населення в червні 1941 року при РНК СРСР створюється Комітет з обліку і розподілу робочої сили, а при обласних виконкомах — бюро з обліку і розподілу робочої сили. В 1942 році при РНК СРСР створюється Головне управління з постачання вугіллям, а в 1943 році — Головне управління з постачання нафтою, лісом, штучним паливом і газом. Треба підкреслити, що введення надзвичайних органів не скасувало діяльності конституційних органів влади і управління, але завдання воєнного часу викликали необхідність внесення структурних змін у ці органи, перебудову їх діяльності. Була ліквідована сесійна робота Рад всіх рівнів. Фактично, працювали тільки президії Верховних Рад СРСР та УРСР. Зросла роль виконавчо-розпорядчих органів. Раднаркоми СРСР і УРСР працювали в межах повноважень, наданих їм ДКО, який розробляв найбільш важливі рішення, а Раднаркоми забезпечували їх виконання. Отже, вся діяльність державного апарату була спрямована на забезпечення потреб функції оборони.
У зв'язку з окупацією гітлерівцями України центральні органи влади УРСР вимушені були евакуюватися спочатку в Саратов, а згодом — в Уфу і Москву. В лютому 1943 року, коли почалося звільнення українських земель, уряд УРСР переїхав до Харкова, а потім — до Києва. Вищі органи влади і управління відразу ж очолили роботу з відбудови народного господарства.
З визволенням українських земель від фашистських окупантів почалося відновлення органів радянської влади в Україні.
Війна призвела до серйозних змін у депутатському складі Верховної Ради УРСР. На І травня 1945 року з 390 депутатів Верховної Ради УРСР було тільки 289. Вже 1 березня 1944 року Верховна Рада УРСР відновила свою роботу. Вона схвалила діяльність уряду, затвердила державний бюджет, утворення союзно-республіканських наркоматів оборони та закордонних справ УРСР і внесла відповідні зміни до Конституції УРСР. До кінця війни в повному складі відновила роботу Президія Верховної Ради УРСР.
Величезне навантаження з відбудови народного господарства лягало на уряд республіки. РНК УРСР вжив ряд заходів, спрямованих на відродження енергетичного господарства, залізничного транспорту, зв'язку, сільського господарства.
У надзвичайно важких умовах відбувалося відновлення роботи місцевих органів державної влади. І квітня 1944 року Політбюро ЦК КП(б)У прийняло постанову "Про керівні органи місцевих Рад депутатів трудящих", в якій викладався порядок відновлення діяльності Рад і їх виконкомів. На 1 червня 1945 року відновили свою роботу всі місцеві Ради УРСР.
Вищим органом влади республіки залишалась Верховна Рада УРСР, перші післявоєнні вибори до якої відбулися у лютому 1947 року. Як і раніше, вибори залишалися фікцією, на одне депутатське місце балотувався лише один кандидат. Було підвищено віковий ценз для обрання до Верховної Ради України —до 21 року. У листопаді 1949 року було затверджено герб, гімн і прапор Української PCP. Але більшої самостійності чи незалежності Україні це не дало.
У роки десталінізації вживаються заходи до збільшення у Верховній Раді УРСР представництва робітників і українців. 11 лютого 1957 року Верховна Рада СРСР прийняла закон про розширення компетенції союзних республік. Верховна Рада УРСР отримала право самостійно вирішувати ряд важливих питань економічного характеру. У 1959 році Верховна Рада УРСР прийняла Закон про порядок відклику депутатів Верховної Ради і місцевих Рад, які не виправдали довір'я виборців.
У березні 1946 року РНК СРСР було перетворено на Раду Міністрів СРСР, а наркомати—на міністерства. Аналогічні перетворення відбулися і в союзних республіках. Рала Міністрів УРСР стала вищим розпорядчим і виконавчим органом республіки. Для перших повоєнних років характерним було поєднання посад першого секретаря партії і голови уряду, що є характерним для тоталітарного режиму. У роки десталінізації підвищилась роль Ради Міністрів УРСР, як органу центрального управління, міністерств—як органів галузевого управління. Останні були піддані значній реорганізації.
Перехід Криму до України
У 1954 році святкувалось 300-річчя возз'єднання України з Росією. З нагоди ювілею ЦК КПРС затвердив "Тези про 300-річчя возз'єднання України з Росією ( 1654— 1954 pp.)". Цей партійний документ давав офіційну концепцію історичного розвитку України. Головними положеннями були: "давньоруська народність створила Київську Русь"; "давньоруська народність — колиска трьох братніх народів"; "Переяславська Рада — акт возз'єднання України з Росією" тощо. Київська Русь у "Тезах" розглядалась як загальна держава росіян, білорусів і українців, існування козацької Української держави взагалі не визнавалося, боротьбу українського народу за відновлення державності названо "контрреволюцією", а видатних українських державних діячів — М. Грушевського, В. Винниченкв, С. Петлюру — "агентами імперіалізму". У зв'язку з 300-річчям возз'єднання Президія Верховної Ради СРСР 19 лютого 1954 року прийняла указ "Про передачу Кримської області із складу РРФСР до складу УРСР. 26 квітня 1954 року було прийнято закон "Про передачу Кримської області із складу РРФСР до складу УРСР". Передача, цілком справедливо, обґрунтовувалася спільністю економіки, територіальною близькістю та тісними господарськими і культурними зв'язками, що завжди існували між Україною і Кримом.
За свою історію Крим не раз змінював господарів. Спочатку його колонізували греки, потім у ХНІ ст. тут осіли татари. Та були на кримській землі й дружини київських князів, і загони запорізьких козаків. У квітні 1783 року Кри м було приєднано до Російської імперії. Було утворено Таврійську область (згодом губернію), до складу якої входили три повіти південноукраїнських степів. У листопаді 1917 року Центральна рада проголосила, що Крим входить до УНР. В 1918 році в Криму була утворена Радянська Соціалістична Республіка Таврида. У жовтні 1921 року— Кримська АРСР у складі РСФРР. У травні 1944 року було здійснено геноцид проти кримських татар, їх насильно відправили на спец поселення з забороною повертатися до Криму. Влітку 1945 року автономію Криму було скасовано і він став звичайною областю РРФСР. У лютому 1954 року Кримську область було передано до складу УРСР.
Місцеві органи влади і управління
В перший повоєнний рік відновили свою діяльність місцеві Ради депутатів трудящих, вибори до яких відбулися 21 грудня 1947 року. Як і раніше, місцеві Ради залишалися сліпими виконавцями волі партійних органів.
Уроки десталінізації намітилася певна демократизація діяльності Рад. Але "дозвіл" на демократизацію, знову ж таки, давала партія. 22 січня 1957 року була прийнята постанова ЦК КПРС "Про поліпшення діяльності Рад депутатів трудящих і зміцнення їх зв'язків з масами ", яка була спрямована на зміцнення самостійності, ділової активності Рад, розширення їхніх праву господарчій сфері тощо.
Правове становище місцевих Рад у нових умовах регламентували прийняті 31 травня 1957 року Президією Верховної Ради УРСР положення про обласні, районні, міські і районні в місті, селищні і сільські Ради депутатів трудящих УРСР. У них чітко визначилось правове становище кожної ланки Рад у системі місцевих органів державної влади, її роль у здійсненні завдань державного, господарського і соціально-культурного будівництва.
Головною формою діяльності Рад була сесія. Сесії сільських, селищних, міських і районних Рад скликались не менше шести разів на рік, сесії обласних і міських Рад (в містах з районним поділом) — не менше чотирьох разів на рік.
Положення розширювали компетенцію виконкомів місцевих Рад у вирішенні ряду питань місцевого життя.
Одночасно з положеннями про місцеві Ради було прийняте "Положення про постійні комісії місцевих Рад депутатів трудящих УРСР", яке значно підвищило роль постійних комісій в місцевому управлінні. Роботі з удосконалення діяльності місцевих Рад було завдано шкоди рішенням, яке було прийняте в грудні 1962 року, про поділ обласних Рад за виробничою ознакою на сільські і промислові.
Після закінчення другої світової війни український народ сподівався на докорінні зміни: поліпшення матеріального становища, припинення репресій. Але тоталітарний режим залишився, більш того, зміцнів, оскільки перемога у війні приписувалась більшовицькій партії і вождю народів — Сталіну. Прагнення народів до оновлення суперечило самій суті режиму.
Основні напрямки програм и відбудови були викладені в законі про п'ятирічний план відбудови і розвитку народного господарства УРСР на 1946— 1950 рр. За законом, обсяг капіталовкладень в економіку України становив понад 65 млрд. крб., що перевищувало відповідні капіталовкладення за три довоєнні п'ятирічки. В Україну направлялись кадри, надсилалась техніка й устаткування. Відродження промисловості фактично розпочиналося з нуля.
Незважаючи на прогнози західних експерті в, які пророкували, що для відновлення економіки СРСР потрібно не менше 20—25 років, обсяг продукції промисловості України в 1950 році уже перевищував рівень 1940 року на 15 відсотків. Була закінчена відбудова шахт, Дніпрогесу, таких промислових гігантів, як "Запоріжсталь", "Азовсталь". На кінець п'ятирічки в Україні більше, ніж до війни, добувалося вугілля, залізної руди, вироблялося електроенергії, цементу, продукції машинобудування тощо. Освоювався у промисловому плані західний регіон України.
Важкою ціною досягалися ці успіхи. Певною мірою цьому сприяли можливості централізованої командно-адміністративної системи. Щирий, повсякденний ентузіазм людей, їх готовність до чергової самопожертви в ім'я кращого майбуття уміло використовувалися сталінським режимом.
Іншим, ніж у промисловості, було становище у сільському господарстві. Селянство, як і раніше, залишалося найбільш знедоленою категорією населення. Вироблена колгоспами продукція державою не закуповувалась, а фактично вилучалась методом продрозкладки. Всіляко обмежувалося ведення особистого підсобного господарства. Виснажене війною і сталінською феодальною системою управління українське село в 1946 році вже вкотре почало переживати новий страшний голод. І знову, не без допомоги влади, яка заради своїх геополітичних інтересів вивозила хліб до Болгарії, Польщі, Чехословаччини, Угорщини, Франції та інших країн. У цілому у 18 областях України у 1946 році від голоду померло 282 тис. осіб, у 1947 році — понад 520 тис. осіб. 1 це тільки ті смерті, що були зареєстровані органами ЗАГСу. В січні — червні 1947 року в Україні зареєстрували 1 ЗО випадків людоїдства, 189 — трупо -їдства. Наслідки голоду ще довго давалися взнаки. П'ятирічка у сільському господарстві виконана не була, виробництво зернових не досягло навіть довоєнного рівня. Відбудова економіки проходила в умовах зовнішньої ізоляції СРСР, викликаної початком "холодної війни".
У перші повоєнні роки продовжувалося врегулювання територіальних питань. Воно не обійшлося без досить болісного переміщення населення. Понад 40 тис. чехів і словаків виїхали з України до Чехословаччини. У1944— 1946 роках близько 800 тис. поляків, а також євреїв та українців, які визнали себе поляками, переселилися до Польщі. До України з Польщі добровільно виїхало 90 тис. українців. З середини 1945 року почалося примусове переселення, яке повернуло до України понад 400 тис. українців. На польських землях залишалося ще 150 тис. українців. І тоді польське керівництво своїм рішенням від 29 березня 1947 року спланувало акцію "Вісла". Ця антиукраїнська акція передбачала переселення українців з їхніх споконвічних земель (Надсяння, Лямківщини, Холмщини, Підляшшя) до західних і північних районів Польщі з обов'язковим розпорошенням серед польського населення. 23 квітня 1947 року політбюро ЦК ПРП, усвідомлюючи досвід старшого московського брата, прийняло рішення про створення спеціального концтабору для українців у Явожно поблизу Кракова. З 1947 по 1949 рік у цьому таборі перебувало біля 4 тис. українців, з яких загинуло близько 200. Акція "Вісла" є прикладом геноциду польської комуністичної влади щодо українського населення. В ПНР тривалий час українці були людьми другого сорту: їх переслідували, цькували, обмежували в правах. Українці навіть не мали тієї реабілітації в ПНР, яку отримали татари в Україні. Сьогодні українська і польська влада вживають багато заходів, спрямованих на встановлення взаєморозуміння і ліквідацію цієї історичної несправедливості.

Лекція №19
Тема: Розвиток держави та кодифікація права УРСР періоду десталінізації (1953-1964 рр.) та доби неототалітаризму (1964-1985 рр.)
План лекції:
1. Початок “відлиги”. ХХ з’їзд КПРС. Розширення компетенції республіканських органів управління. Реформування судових і правоохоронних органів. 
2. Правова система. Початок нової кодифікації загальносоюзного і республіканського законодавства. 
3. Авторитарна командно-адміністративна система управління та її вплив на суспільно-політичне життя. Зростання застійних явищ і загострення гальмівних процесів у соціально-економічному розвитку УРСР. Конституція УРСР 1978 р. 
4. Продовження кодифікації законодавства. Звід законів СРСР та Звід законів УРСР. 
Конституція УРСР 1978 року. Рішення про розробку нової конституції Радянського Союзу було ухвалене на початку 1960-х років. Однак її проект був підготовлений і поданий для схвалення лише в травні 1977 року. 7 жовтня 1977 року Верховна Рада СРСР прийняла нову Конституцію. Через 6 місяців, 20 квітня 1978 року Верховна Рада Української РСР ухвалила Конституціію УРСР.
У Конституцій зазначалося, що Українська РСР є суверенною радянською соціалістичною державою. Гарантія її суверенітету закріплювалася конституційною нормою про право виходу Української РСР зі складу Союзу РСР. Однак механізму здійснення цього права, як і раніше, не було. Вона проголошувала комуністичну партію керівною і спрямовуючою силою суспільства, ядром її політичної системи, зміцнюючи тим самим командно-адміністративну систему.
Конституція СРСР 1977, а за нею Конституція УРСР 1978 року, розширивши компетенцію органів Союзу, зробила неможливим здійснення державного суверенітету України. Проголошуючи Україну самостійною державою, вона нівелювала право народу України на своїй території вирішувати питання політики, економіки і культурного життя, визначати форми і структуру органів державної влади та управління, недоторканість території держави. Вимога відповідності Основного Закону України Конституції Союзу зробила неможливим існування національної системи права. По суті, основні правові акти, що діяли на території УРСР, були копіями загальносоюзних. Жодний з них не містив особливостей; що підтверджували б національно-державну самобутність України, її право на створення самостійної правової системи.
Найвищим органом влади республіки за Конституціями УРСР 1937 р. і 1978 р. вважалася Верховна Рада УРСР, яка формувалася на основі загального, рівного і прямого виборчого права при таємному голосуванні. Депутатом Верховної Ради УРСР міг бути обраний громадянин республіки, якому виповнилося 21 рік, а за Конституцією УРСР 1978 р. — 18 років. Верховна Рада УРСР мала право скликати чергові сесії двічі на рік.
Верховній Раді УРСР була підзвітна Президія Верховної Ради республіки, яка виконувала функції найвищого органу державної влади у період між сесіями.

Вона обиралася у складі Голови, трьох заступників, секретаря і 20 депутатів Верховної Ради УРСР. На неї покладався контроль за дотриманням конституції, союзного і республіканського законодавства, підготовкою питань до сесій, керівництво місцевими Радами, розв'язанняя адміністративно-територіальних питань.
Найвищим органом державного управління Української РСР, її урядом визнавалася Рада Міністрів УРСР, яка відповідала і звітувала перед Верховною Радою УРСР не рідше одного разу на рік. Конституція не окреслювала напрямки діяльності Ради Міністрів Української РСР. У зв'язку з цим 19 грудня 1978 року був ухвалений Закон, який детально унормовував правове становище уряду
України.
За Конституцією Рада Міністрів УРСР утворювалася Верховною Радою УРСР у складі голови Ради Міністрів, його перших заступників і заступників, міністрів УРСР, голів державних комітетів УРСР. Для оперативного розв'язання питань державного управління як постійний орган Ради Міністрів УРСР діяла Президія Ради Міністрів УРСР у складі голови Ради Міністрів, його перших заступників і заступників, а також інших членів уряду.
Місцевими органами влади за Конституцією визнавалися обласні, районні, міські, районні в містах, селищні, сільські Ради народних депутатів. Вони були покликані керувати на своїй території державним, господарським і соціально-культурним будівництвом; затверджувати плани економічного і соціального розвитку, місцевий бюджет і звіти про їх виконання; здійснювати керівництво підпорядкованими їм державними органами, підприємствами, установами та організаціями; забезпечувати додержання законів, охорону державного і громадського порядку, прав громадян.
Виконавчими і розпорядчими органами місцевих Рад були обрані ними виконкоми. Виконкоми виконували деякі внутрішньоорганізаційні функції: скликали сесії Рад, організовували підготовку і проведення виборів до Рад, здійснювали іншу організаторську діяльність.
Основоположні принципи судової системи республіки визначав 8 розділ Конституції, в якому зазначалося, що правосуддя в Українській РСР здійснюється тільки судом. Найвищим судовим органом УРСР визнавався Верховний Суд, який здійснював нагляд за судовою діяльністю судів республіки. До судової системи також включалися обласні суди, Київський міський суд, районні (міські) народні суди. Судді і народні засідателі усіх судових ланок обиралися.

Лекція №20
Тема: Державно-правовий розвиток УРСР в період перебудови (1985-1991 рр.). 
1. Перебудова в Україні: причини, суть, наслідки. Реформування політичної системи. Демократизація суспільно-політичного життя. Поява масових рухів та організацій.
2. Виникнення багатопартійності. Реформа державного апарату. Комітет конституційного нагляду СРСР. Зміни у державному статусі УРСР. Запровадження інституту Президента УРСР.
3. Декларація про державний суверенітет України.
4. Зміни в правовій системі. 
Політика перебудови потребувала реформування державного апарату як у центрі, так і на місцях.
В березні 1990 року в СРСР було запроваджено інститут президентства, що підтвердило наміри М. Горбачова втілити в практику державного будівництва теорію розподілу влад. У грудні 1990 року Раду Міністрів СPCP було перейменовано в Кабінет Міністрів СРСР, який чітко визначався як виконавчо-розпорядчий орган, що підпорядковувався Президенту СРСР.
Реформування союзних органів влади і управління привело до відповідних змін у союзних республіках.
Вищим представницьким органом республіки залишалася Верховна Рада УРСР. Саме їй було відведено чільне місце у проведенні демократизації державного життя України.
У1989—1991 роках Верховна Рада прийняла ряд законів, що змінювали і доповнювали Конституцію УРСР.
Закон УРСР "Про зміни і доповнення Конституції (Основного Закону) Української PCP" від. 27 жовтня 1989 року визначав компетенцію Верховної Ради. Значно розширювалися повноваження Голови Верховної Ради УРСР, який набував рангу найвищої посадової особи республіки. Склад Верховної Ради мав складатися з 450 депутатів (раніше — 650). Термін повноважень народних депутатів — 5 років. Уперше за багато років свого існування Верховна Рада почала працювати в парламентському режимі. Порядок її роботи визначався Тимчасовим регламентом, затвердженим 22 травня 1990 року. У парламенті вперше з'явилася опозиція в особі Народної Ради, до складу якої увійшло 125 депутатів.
Значною подією стало запровадження в Україні поста Президента УРСР. З цього приводу Верховна Рада УРСР прийняла S липня 1991 року такі закони: "Про заснування поста Президента Української PCP і внесення змін і доповнень до Конституції {Основного Закону) Української PCP", "Про Президента Української PCP", "Про вибори Президента Української PCP". Вибори Президента України призначалися на 1 грудня 1991 року. Таким чином, запровадження поста Президента УРСР було новим кроком зі створення в республіці державного апарату, побудованого на принципах поділу влади. Законом від 21 травня 1991 року в Конституцію УРСР були внесені зміни і доповнення щодо структури органів вищої виконавчої влади республіки.
Рада Міністрів була перейменована в Кабінет Міністрів УРСР. Посада голови Ради Міністрів замінялася посадою прем'єр-міністра.
13 травня 1991 року був прийнятий закон "Про перелік міністерств та інших центральних органів державного управління Української PCP".
Кабінет Міністрів об'єднує і направляє роботу міністерстві інших підпорядкованих йому органів. Міністерства Й інші центральні органи державного управління здійснюють керівництво окремими сферами управління, несуть відповідальність за їх розвиток. В межах своєї компетенції уряд мав видавати постанови і розпорядження, а також організувати перевірку їх виконання.
Місцеві органи влади і управління
9 квітня 1990 року був прийнятий Закон СРСР "Про загальні засади місцевого самоврядування і місцевого господарства в СРСР", основною ідеєю якого було переведення місцевих Рад з режиму єдиного державного керівництва в режим місцевого самоврядування. За Законом місцеві Ради ставали повноправними господарями на своїй території. 7 грудня 1990 року було прийнято Закон УРСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української PCP та місцеве самоврядування". В ньому визначалися засади місцевого самоврядування, правовий статус місцевих Рад народних депутатів, органів територіального громадського самоврядування.
У систему місцевого самоврядування входили сільські, селищні, міські Ради народних депутатів і їх органи, інші форми територіальної самоорганізації громадян. Територіальну основу місцевого самоврядування складали сільрада, селище, місто, а органами місцевого самоврядування були відповідні Ради народних депутатів. З метою більш ефективного здійснення своїх прав і обов'язків органи місцевого самоврядування могли об'єднуватись в асоціації, інші форми добровільних об'єднань.
Поряд з місцевим самоврядуванням Закон виділяв регіональне самоврядування, основу якого складали район і область.
Нове законодавство про органи місцевого самоврядування значно розширило їхні права, як в сфері економічного, так і в сфері соціально-культурного життя суспільства, затвердило повноту народовладдя на відповідних адміністративних територіях.
Реформування судової системи почалося, як завжди, на союзному рівні. 20 червня 1989 року Верховна Рада СPCР прийняла Закон "Про статус суддів в СРСР". ІЗ листопада 1989 року були прийняті нові Основи законодавства СРСР і союзних республік про судоустрій. У грудні 1989 року Верховна Рада СРСР ухвалила цілий ряд нормативних актів, спрямованих на підвищення ролі суду, зокрема Закон СРСР "Про відповідальність за неповагу до суду", постанови "Про затвердження Положення про кваліфікаційні колегії суддів судів Союзу PCP", "Про затвердження Положення про кваліфікаційну атестацію суддів", "Про затвердження Положення про дисциплінарну відповідальність суддів, відкликання і дострокове звільнення суддів та народних засідателів судів Союзу PCP".
Закон від 27 жовтня 1989 року вніс істотні зміни в розділ 18 Конституції УРСР "Суд і арбітраж". Судова система У PCP складалася з Верховного Суду УРСР, Верховного суду Автономної РК, обласних судів, Київського міського суду, районних (міських) народних судів. Судді районних народних судів обирались обласними Радами народних депутатів. Термін повноважень суддів усіх рівнів станови в 10 років, народних засідателів — 5 років.
Закон від 24 жовтня 1990 року ви вів судову і прокурорську систему України із підпорядкування союзним органам. Конституція УРСР визначала, що найвищий судовий контроль і нагляд за судовою діяльністю судів республіки здійснюється лише Верховним Судом Української PCP (ст. 199). Генеральний прокурор Української PCP призначався Верховною Радою УРСР, був відповідальний перед нею і тільки їй підзвітний (ст. 163). Термін повноважень Генерального Прокурора УРСР і інших прокурорів — 5 років. Встановлювалося, що організація і порядок діяльності судових і прокурорських органів визначаються виключно законами УРСР. Закон передбачав створення в Україні Конституційного Суду.
20 грудня 1990 року був прийнятий Закон УРСР "Про міліцію". В ньому зазначалося, що діяльність міліції будується на засадах законності, гуманізму, гласності, поваги до особи, соціальної справедливості, взаємодії з трудовими колективами, громадськими організаціями і громадянами.
Основними завданнями міліції оголошувалися: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; виявлення і розкриття злочинів, розшук осіб, що їх скоїли; забезпечення безпеки дорожнього руху; захист власності від злочинних посягань; виконання кримінальних покарань і адміністративних стягнень; участь у наданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння в межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків.
Закон регламентував права і обов'язки працівників міліції. Було підкреслено, що працівник міліції при виконанні покладених на нього обов'язків керується тільки законом і діє в його рамках.
Право, як відомо, тою чи іншою мірою реагує на відповідні пронеси, що відбуваються в економічній, політичній і суспільній сферах. У роки "перебудови" практично не залишається жодної галузі права, де б не відбулися істотні зміни.
Конституційне право
Найбільш радикальні зміни відбулися в конституційному праві. Зміни і доповнення, що вносилися до Конституцій СРСР і УРСР, суттєво реформували існуючі державно-правові інститути, всю політичну систему.
27 жовтня 1989 року було прийнято Закон УРСР "Про зміни і доповнення Конституції (Основного Закону) Української PCP". У преамбулі цього Закону зазначалося, що зміни до Конституції УРСР вносяться з метою розвитку демократії, удосконалення виборчої системи, діяльності Рад народних депутатів тощо. Демократизація виборчої системи передбачала перехід до дійсно представницької демократії. На розвиток цього положення було спрямовано закони "Про вибори народних депутатів Української PCP" і "Про вибори депутатів місцевих Рад народних депутатів Української PCP" від 27 жовтня 1989 року. Закон передбачав створення Комітету Конституційного нагляду УРСР.
Наступний Закон "Про зміни і доповнення Конституції (Основного Закону) Української PCP" було прийнято 24 жовтня 1990 року. Зміни стосувалися ст. З Конституції, в якій вже не говорилося про принцип демократичного централізму. У новій редакції зазначалося, що організація і діяльність держави ґрунтуються на засадах виборності всіх органів державної влади, підзвітності їх народові, відповідальності кожної державної та службової особи за доручену справу, обов'язковості рішень вищестоящих органів для нижчестоящих.
Скасування ст. 6 Конституції підірвало монопольне панування комуністичної партії і завдало удару по командно-адміністративній системі управління.
Вносяться зміни в розділ "Основні права, свободи і обов'язки громадян УРСР". Згідно ст. 49 Конституції громадяни УРСР отримали право об'єднуватися в політичні партії, інші громадські організації, брати участь у рухах, які сприяли задоволенню їх законних інтересів.
Комітет конституційного нагляду було перейменовано в Конституційний Суд УРСР, який обирався Верховною Радою УРСР на 10 років у кількості 23 членів суду.
Ряд законів, прийнятих у 1991 році, вносив зміни в назву, структуру і компетенцію органів виконавчої влади.
28 червня 1991 року була опублікована Концепція нової Конституції України, схвалена Верховною Радою УРСР 19 червня 1991 року. Через всю Конституцію були проведені ідеали правової держави. В центрі уваги ставилася людина, як вища соціальна цінність, її права і свободи та їх гарантії.

Лекція №21
Тема: Відродження і розбудова незалежної Української держави
 1. Акт проголошення Верховною Радою УРСР незалежності України. 
2. Всеукраїнський референдум 1 грудня 1991 р. Всенародні вибори Президента України. 
3.  Основні атрибути нової держави.
4. Введення державної символіки України. Грошова реформа.
Першим кроком на шляху досягнення Україною незалежності стало ухвалення Верховною Радою Української РСР Декларації про державний суверенітет України 16 липня 1990 року. Із 385 депутатів, присутніх у цей день на засіданні, „за" проголосували 355, „проти" — чотири, не взяли участі в голосуванні — 26.
Декларація складалася зі вступу (преамбули) та десяти розділів. У ній методологічно визначено природу і суть нового обличчя та характеру держави, загальні контури концепції українського державотворення. У Декларації зазначено, що генеративним механізмом у суспільстві виступає Верховна Рада, яка, виражаючи волю народних мас, прагнучи створити демократичне суспільство, дбаючи про повноцінний політичний, економічний, соціальний і духовний розвиток народу, визначаючи необхідність побудови правової держави, проголосила державний суверенітет як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади в межах її території та незалежність і рівність не тільки в розв'язанні внутрішніх питань, а й у зовнішніх зносинах.
У Декларації визначалося, що Україна як суверенна держава розвиватиметься в існуючих кордонах на основі здійснення українською нацією невід'ємного права на самовизначення. Будь-які насильницькі дії проти національної державності України з боку політичних партій, громадських організацій чи окремих осіб переслідуються законом.
Українська держава „забезпечує рівність перед законом усіх громадян Республіки, незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, освіти, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин". Україна є самостійною у розв'язанні будь-яких питань свого державного життя, а державна влада здійснюється за принципом її розподілу на законодавчу, виконавчу і судову; найвищий нагляд за точним і однаковим виконанням законів у державі здійснює Генеральний прокурор.
Територія України в існуючих кордонах є недоторканою і не може бути змінена чи використана без її згоди.
Національним багатством країни володіє, користується і розпоряджається тільки народ України. Саме народ України є єдиним джерелом державної влади.
Україна „самостійна у вирішенні питань науки, освіти, культурного і духовного розвитку української нації, гарантує всім національностям, що проживають на території Республіки, право їх вільного національно-культурного розвитку. Українська РСР забезпечує національно-культурне відродження українського народу, його історичної свідомості та традицій, національно-етнографічних особливостей, функціонування української мови у всіх сферах суспільного життя".
Досить важливим і новим у конституційному законодавстві України є такий пункт: держава виявляє піклування про задоволення національно-культурних
потреб українців, котрі проживають за її межами. Проголошувалося, що Україна має право на повернення у власність народу національних, культурних та історичних цінностей, які перебувають за межами України.
Україна також має право на власні збройні сили, внутрішні війська та органи державної безпеки. В Декларації заявлялося, що громадяни Української РСР проходять дійсну військову службу на території республіки і не можуть використовуватися за її межами без згоди Верховної Ради. За Україною передбачалося закріпити в майбутньому статус постійно нейтральної держави, яка не бере участі у військових блоках і дотримується трьох неядерних принципів: не приймати, не виробляти і не набувати ядерної зброї.
В останньому розділі підкреслювалося, що Україна є суб'єктом міжнародного права, здійснює безпосередні зносини з іншими державами, укладає з ними договори, обмінюється дипломатичними, консульськими, торговельними представництвами, бере участь у діяльності міжнародних організацій тощо. Відносини України з іншими радянськими республіками встановлюються на основі договорів, укладених на принципах рівноправності, взаємодопомоги і невтручання у внутрішні справи.
Українська держава визнає перевагу загальнолюдських цінностей над класовими, пріоритет загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами національного права.
Отже, Декларація послужила правовою основою для будівництва України у новому форматі — її незалежності.
Політичні події, що сталися у Радянському Союзі влітку 1991 року, прискорили процес здобуття незалежності Українською РСР. Після того, як комуністична партійна номенклатура спробувала здійснити державний переворот, Верховна Рада України ухвалила 24 серпня Акт проголошення незалежності. Його автором став дисидент, котрий відбув 27-річний термін тюремного ув'язнення, Левко Лук'яненко.
На Веукраїнському референдумі 1 грудня 1991 року 90,35 відсотка виборців підтвердили Акт проголошення незалежності України. Маючи абсолютну підтримку українського народу, висловлену на референдумі, перший Президент України Леонід Кравчук 7 грудня 1991 року у Біловезькій Пущі (неподалік від Мінська) разом із Президентом Росії Б. Єльциним та лідером Бєларусі С.Шушкевичем денонсували Союзний договір 1922 року. Цього ж дня вони підписали угоду про створення Співдружності незалежних держав (СНД). Почався новий етап української історії.

Лекція №22
Тема: Правові засади зовнішньої політики України на сучасному етапі
1. Україна в системі міжнародних відносин.  
2. Міжнародне визнання незалежності України. Прийняття Верховною Радою України “Основних напрямків зовнішньої політики України” (1993 р.). 
3. Україно-російські та україно-американські відносини.  
4. Приєднання України до програми співробітництва з НАТО.
Міжнародні відносини України — це сукупність стосунків держави Україна з іншими державами світу та міжнародними організаціями.
Визначення України як суб’єкта міжнародних відносин
Глобальний характер змін, які безпосередньо позначились на міжнародному статусі України й які визначають її місце у світовому співтоваристві, обумовлюється основними факторами:
−	руйнуванням системи балансу сил, що існувала за часів „холодної війни”;
−	домінуванням США як єдиної світової супердержави після розпаду Радянського Союзу й Варшавського Договору;
−	збереженням та посиленням НАТО як системи колективної безпеки трансконтинентального характеру і водночас слабкими механізмами врегулювання конфліктних ситуацій, якими володіють Європейський Союз та ОБСЄ;
−	тенденцію до оформлення багатополюсного контуру, зокрема з метою створення противаги політичному та економічному впливові США, з відмінними за політичною, економічною, військово-технічною могутністю центрами тяжіння;
−	намаганнями конструювання загальноєвропейської – трансатлантичної – євразійської системи колективної безпеки.
Перехід до багатополюсного світу в сучасних умовах домінації США, і наявності низки потенційних центрів тяжіння різної політичної, економічної, військової ваги, очевидно можливий лише через системну інтеграцію континентальних та трансконтинентальних державних угруповань. Іншими словами, жодна з країн сучасного світу (за винятком США) не може отримати статус світової держави окремо, не виступаючи складовою певного інтегрованого цивілізаційного утворення. Це стосується як європейських країн, так і Росії, Китаю, держав ісламського світу.
Відправним моментом у процесі переходу зовнішньополітичної діяльності республіки на рейки самостійної і рівноправної участі в міжнародних відносинах стало визнання України міжнародним співтовариством. Упродовж 1992 р. Україну визнали 132 держави. З яких 106 відразу встановили дипломатичні зв’язки з Україною. Станом на 1 січна 1997 р. Україну визнали 154 держави. Важливе значення для міжнародного визнання України мав вступ до впливових міждержавних організацій. Станом на 1 січня 1997 р. Україна була членом 47 міжнародних міжурядових організацій.
Важливий крок на шляху здобуття Україною незалежності зроблено для входження в чинну систему міжнародних відносин. Безпосередня практика зовнішньополітичної діяльності започаткована Комісією у закордонних справах Верховної Ради. Саме вона зобов’язала Міністерство закордонних справ Української РСР у двотижневий строк підготувати і внести на розгляд Комісії пропозиції законодавчого забезпечення зовнішньополітичної діяльності Української РСР. Сесія Верховної Ради Української РСР прийняла відповідне рішення. Ідеї та пропозиції, нагромаджені в процесі обговорення питань, пов’язаних із зовнішньополітичною діяльністю Української РСР, створили підґрунтя для підготовки і прийняття Декларації про державний суверенітет України (16 липня 1990 р.), в якій, як відомо, наголошувалося, що Україна визнає перевагу загальнолюдських цінностей над класовими, пріоритет загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права, що відносини з іншими суверенними республіками мають будуватися на основі договорів, укладених на принципах рівноправності, взаємоповаги та невтручання у внутрішні справи.
В десятому розділі документа під назвою «Міжнародні відносини» зазначено: Україна як суб’єкт міжнародного права «здійснює безпосередні зносини з іншими державами, укладає з ними договори, обмінюється дипломатичними, консульськими, торговельними представництвами, бере участь у діяльності міжнародних організацій в обсязі, необхідному для забезпечення національних інтересів у політичній, економічній, екологічній, інформаційній, технічній і спортивній сферах. Україна виступає рівноправним учасником міжнародного спілкування, активно сприяє зміцненню загального миру і міжнародної безпеки, бере участь у загальноєвропейському процесі та в європейських структурах». Іншим важливим зовнішньополітичним актом України цього періоду стала Постанова Верховної Ради «Про чинність міжнародних договорів на території України» (10 грудня 1991 р.), якою проголошено перед усім світом, що «укладені і ратифіковані Україною міжнародні угоди становлять невід’ємну частину національного законодавства».
Міжнародне визнання незалежності України. Прийняття Верховною Радою України «Основних напрямків зовнішньої політики України» (1993 р.)
Питання зовнішньої політики України поступово вирішували шляхом визнання Української держави у світі, укладання державних договорів про двосторонні відносини, міждержавних угод про встановлення кордонів, повагу суверенітету України, економічну культурну співпрацю тощо. Міжнародне визнання існує у двох формах: де-факто, коли визнається лише факт існування держави, і де-юре – юридичне визнання зі всіма міжнародно-правовими наслідками. Для набуття міжнародної суб'єктності Україні було необхідним широке визнання держави (де-юре).
У перші роки незалежності Уряд України уклав низку угод про встановлення дипломатичних відносин і співробітництво з зарубіжними країнами, які тим самим підтверджували визнання Української держави де-юре. На початок 90-х років незалежність нашої держави визнали понад 130 країн світу, а 106 країн налагодили з Україною дипломатичні відносини. Нині Україну як суверенну державу визнали 174 країни світу і 171 встановила дипломатичні відносини. 
У країні діє більш як сто дипломатичних іноземних установ: посольства, відділення посольств, представництва міжнародних організацій, генеральні консульства, почесні консульства. 
Статус України у міжнародному спілкуванні потребує від неї активної адаптації до вимог міжнародно-правових актів. Хоча держава ратифікувала Віденську конвенцію про право міжнародних договорів (1969 р.), але повноправною учасницею міжнародного життя вона стала тільки з набуттям суверенності. 17 вересня 1992 р. Україна приєдналася до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів (1978 р.) і таким чином взяла на себе відповідальність за виконання тих міжнародних домовленостей, які були закладені Українською РСР ще в рамках Радянського Союзу.
У Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 р. вказано, що на її території «діють закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною Радою Української РСР; державним кордоном України є "державний кордон Союзу РСР, що відмежовує територію України від інших держав, та кордон між Українською і Білоруською РСР, РРФСР, Республікою Молдова за станом на 16 липня 1990 p.», тобто до прийняття Декларації про державний суверенітет України. 
Наступним кроком розвитку правової нормативної бази щодо міжнародних договорів став Закон України «Про міжнародні договори України» від 22 грудня 1993 p., яким установлювався порядок укладання, виконання й денонсації міжнародних договорів України з метою забезпечення її національних інтересів.
29 червня 2004 р. Верховна Рада України прийняла новий Закон України «Про міжнародні договори України». У преамбулі документа йдеться про те, що Закон встановлює порядок укладання, виконання Й денонсації міжнародних договорів України з метою належного забезпечення національних інтересів, здійснення цілей, завдань і принципів зовнішньої політики України, закріплених у Конституції України.
Міжнародна договірно-правова база – це той фундамент, на якому вибудовано всю систему зовнішньополітичних відносин. Провідним положенням міжнародного права є те, що договори мають дотримуватися або виконуватися. Забезпечення виконання договорів і контроль над цим процесом покладено на різні міжнародні комісії, що діють у рамках міжнародних структур та організацій (ООН, ОБСЄ, Рада Європи та ін.), до яких у пошуках захисту інтересів суб'єкта міжнародного права може звернутися будь-яка держава, у тому числі Україна.
Таким чином, Україна не тільки заявила про своє існування, а й сформувала принципи міжнародної політики. Україна як член-засновник ООН, суб’єкт міжнародного права творить свою самостійну міжнародну політику на засадах міжнародного права та тих, що продиктовані її державними інтересами і чинником геополітичного положення в Європі. Від дня проголошення суверенності України розпочався марафон її міжнародного визнання. Першою офіційно визнала Україну Республіка Польща (2 грудня 1991 р.), наступна –   Канада та інші.
Важливими віхами на шляху утвердження України як суб’єкта міжнародних відносин стало прийняття Верховною Радою України документа під назвою «Основні напрями зовнішньої політики України» (2 липня 1993 р.), в якому викладено концепцію зовнішньополітичної діяльності держави. Цей документ визначив національні інтереси держави, обумовив основні напрями реалізації зовнішньополітичного курсу.
Зовнішня політика України спрямована:
−	на забезпечення стабільного міжнародного становища;
−	на збереження територіальної цілісності та недоторканості її кордонів;
−	на входження українського господарства до світової економічної системи.
Як позаблокова держава, Україна дотримується принципу незастосування сили та загрози силою і прагне до вирішення будь-яких спорів мирним шляхам, виступає в ролі посередника в їх врегулюванні.
Україна взяла зобов’язання захищати права та інтереси своїх громадян за кордоном, підтримувати контакти з українською діаспорою.
Україна проводить відкриту зовнішню політику, прагне до співробітництва з усіма зацікавленими партнерами, уникаючи залежності від окремих держав чи груп держав.
Україно-російські та україно-американські відносини
Україно-російські відносини вийшли на міждержавний рівень після розпаду Радянського Союзу, у складі якого РРФСР і УРСР знаходилися з грудня 1922 р.
Дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією встановлені 1991 р., після розпаду Радянського Союзу, серед засновників якого були обидві республіки. Російська Федерація має посольство в Києві та консульства в Харкові, Одесі, Львові та Сімферополі. Україна має посольство в Москві й консульства в Санкт-Петербурзі, Ростові-на-Дону, Тюмені та Владивостоці.
Російська Федерація – держава-сусід України, кордон із якою проходить на північному сході та сході країни, мають дуже напружені відносини.
З часу розпаду СРСР відносини між двома країнами часто були складними.
Після зникнення СРСР між Україною та Росією виникли різні спірні питання. Одним з них була приналежність Кримського півострова. Проблему вирішили, коли Росія погодилася на те, щоб Крим залишився у складі України, зберігаючи при цьому автономний статус.
Ще одним каменем спотикання стала приналежність Севастополя та розміщеного в його порту Чорноморського флоту СРСР. Після довгих інтенсивних переговорів вирішено поділити Чорноморський флот, за російською його частиною зберегти право використовувати Севастополь як базу до 2017 р. У 2010 р. Харківські угоди подовжили термін до 2042 р.
Спірним питанням стали проблеми з енергопостачанням Європи, оскільки багато нафто- і газопроводи з Росії на Захід проходили через Україну.
Протягом 1990-х рр. обидві країни разом з іншими колишніми республіками СРСР заснували Співдружність Незалежних Держав, в рамках якої здійснювалося економічне співробітництво.
Відносини двох держав за президентства Леоніда Кучми були найсприятливішими й, певною мірою, добросусідськими. Певний час урядам двох країн вдавалося домовлятися із деяких важливих питань двосторонніх відносин: зокрема був розділений Чорноморський флот, означений державний кордон і укладений Великий договір 1997 р., за яким Росія відмовилася від територіальних претензій і визнала чинні кордони України.
Найгострішим із суперечливих питань часів Леоніда Кучми стало протистояння в районі острова Тузла (Крим).
Значне погіршення україно-російських відносин відбулося під час і особливо після Помаранчевої революції 2004 р. Офіційна Москва не тільки втручалася в президентські перегони восени 2004 р., але й розцінила перемогу демократичних сил, як виклик її впливу на терени України.
Від часу демократичних виборів Україна занепокоєна висловлюваннями й діями деяких російських політиків з питань Криму, російської мови в Україні, визнання Голодомору. Це позначилось у відвертій пропагандистській війні особливо під час газової кризи 2005 р. З того часу за різних урядів України, стосунки між двома державами залишалися напруженими, зокрема стосовно постачання російських енергоносіїв через територію України та, визнання Голодомору 33-го року геноцидом, можливого вступу України до НАТО та статусу російської мови в Україні. Основним невдоволенням української сторони залишається дуже часте втручання Росії у внутрішні справи України та перманентні «економічні війни»: в тому числі «газовий конфлікт» 2005–2006 рр., «Сирна війна» 2012 р., «Шоколадна війна» 2013 р. тощо.
Попри складні міждержавні відносини, на неформальному рівні стосунки між українцями й росіянами залишаються здебільшого позитивними та добросусідськими, але загальне втручання російської влади в суверенні справи України призводить до поступового зниження довіри між двома народами.
У квітні 2010 р. були укладені Харківські угоди, що передбачали збереження бази російського флоту в Севастополі до 2042 р. й знижки для України на російський газ. У липні 2010 р. Прем’єр-міністр України Микола Азаров заявив, що уряд України веде переговори про створення газотранспортного консорціуму між Україною, ЄС і Росією.
У серпні 2013 р. Росія почала проти України безпричинну торговельну експортну блокаду з метою змусити державну владу України відмовитись від підписання договору про асоціацію з ЄС.
У березні 2014 р. у Верховній Раді зареєстровано законопроект про розрив дипломатичних відносин з Росією.
20 травня 2015 р. прем’єр-міністр Арсеній Яценюк на засіданні уряду заявив, що Кабінет міністрів України вирішив припинити військово-технічну співпрацю з Російською Федерацією і дію угоди між Україною і Російською Федерацією про військово-технічне співробітництво, яка була підписана 26 травня 1993 р.
Україно-американські відносини
Україну як незалежну державу США визнали 26 грудня 1991 р. Дипломатичні відносини встановлені 3 січня 1992 р.
Процес розбудови дружніх відносин між Україною та США має тривалу історію і сягає своїм корінням часів, коли наша держава ще не проголосила себе як незалежна. Одразу після набуття Україною статусу суб’єкта міжнародного права двосторонні відносини набули рис динамізму та націленості на конкретні результати. Спільними зусиллями нам вдалося вивести їх на рівень стратегічного партнерства, проголошеного у Заяві президентів України і США від 4 квітня 2005 р.
З часів проголошення своєї незалежності Україна посідала різне місце в політиці США. Але США завжди визнавали важливість Української держави та її виключне положення у Європі та світі. Тому уряд США ніколи не залишався байдужим до долі України.
За останні роки рівень співпраці між державами в усіх галузях значно посилився. І вони вже виходять за рамки двостороннього діалогу та здатні впливати на загальноєвропейський та світовий процес.
Загальні тенденції розвитку двосторонніх відносин на сучасному етапі є такими: розвиток торгово-економічного та інвестиційного співробітництва, інноваційна взаємодія та обмін новітніми технологіями, спільна євроатлантична та європейська політика, посилення культурних зв’язків та інші.
Починаючи з 2005 р., відбулося чимало довгоочікуваних зрушень у відносинах. Зокрема, зросли обсяги зовнішньої торгівлі між країнами. Все це є результатом проведення ряду реформ, а саме:
1.	У 2006 р. США перереєстрували Україну як учасника Загальної системи преференцій (GSP), скасували торгові санкції і змінили статус України відповідно до законодавства США в галузі торгівлі.
2.	США підтримували та сприяли вступу України до Світової організації торгівлі.
3.	23 березня 2006 р. скасовано поправку Джексона-Веніка стосовно України.
4.	У 2006 р. США визнали ринковий статус української економіки.
5.	На початку квітня 2008 р. було ухвалено «Дорожню карту пріоритетів українсько-американської співпраці».
6.	19 грудня 2008 р. підписано Українсько-американську Хартію про стратегічне партнерство та безпеку.
7.	20-22 липня 2009 р. досягнуто домовленості про створення Українсько-Американської Комісії зі стратегічного партнерства.
Протягом 2010-2012 рр. україно-американські стосунки погіршилися. Криза у відносинах поглибилася після арешту колишнього прем’єра Юлії Тимошенко та представників її колишнього уряду.
В період 2013 – 2016 рр. США надали революційному уряду України всебічну допомогу після перемоги Революції гідності.
Однак, серед основних проблемних аспектів у відносинах США називають певну недієздатність української влади. Зокрема, проявами цього є розкол у парламенті, політична нестабільність. Деякі американські політики наголошують на недосконалості українського законодавства та корумпованості влади.
Однією з найважливіших проблем є необхідність проведення реформування в Україні і підлаштування нашого законодавства до європейських та світових стандартів, розв’язання політичної кризи.
Є проблеми на шляху до входження України в європейський та євроатлантичний простір (зокрема до НАТО та ЄС).
Але завдяки вирішенню більшості проблем, перед Україною та США відкриваються широкі перспективи на майбутнє. Тут можна виділити три головні напрями співробітництва: зміцнення політичного діалогу, активізацію торговельно-економічної співпраці і створення розгалуженої мережі регіональних зв’язків та міжлюдських контактів.
Звідси випливає, що вирішивши всі проблеми у відносинах, Україна і США можуть реалізувати своє стратегічне партнерство на взаємну користь і на благо багатьох інших учасників міжнародної політики.
Все, що нам для цього необхідно, це: зберегти й посилити позитивну динаміку імплементації низки взаємовигідних домовленостей та проектів, встановити надійні «лінії комунікації» між керівництвом наших країн, урядовими структурами, відповідальними за конкретні ділянки двосторонніх відносин.
Приєднання України до програми співробітництва з НАТО
Важливим елементом європейської політики України є взаємовідносини з НАТО (військовий союз держав Європи, США і Канади, утворений у 1949 р.). В сучасну епоху НАТО більше дбає про глобальну безпеку, здійснює контроль над роззброєнням та нерозповсюдженням зброї масового знищення, виконує миротворчі функції (Балкани, Афганістан).
Україна упродовж усіх років незалежності здійснює певні кроки на розширення співробітництва з НАТО. Метою співробітництва є забезпечення надійних гарантій державного суверенітету, політичної незалежності, територіальної цілісності та непорушності державних кордонів, створення сприятливих умов для економічного розвитку. У 1994 р. Україна підписала з НАТО передвступну програму «Партнерство заради миру», у 1997 р. у Києві відкрито інформаційний центр НАТО, у 1997 в Мадриді Україна підписала Хартію про особливе партнерство, того ж року було засновано місію України при НАТО. Слід зазначити, що ставлення населення України до НАТО є неоднозначним. 
Громадська думка країн НАТО та України щодо вступу
Експерти та аналітики вважають, що низький рівень підтримки членства України у НАТО зумовлений такими факторами:
−	стійким уявленням про ворога;
−	наявністю російського фактору, який присутній у інформаційному полі;
−	відсутністю достатньої інформації про діяльність Альянсу.
Усе це призвело до формування у громадян певних міфів, стереотипів та упереджень. Міфи, як і будь-які інші ідеологічні конструкції, час від часу потребують підживлення, тому виникають історії про мілітаристський характер Альянсу, невідповідність Конституції України з НАТО, безперспективність цієї організації тощо. Розвінчання міфів та упереджень — шлях до розуміння діяльності НАТО.
Результати опитування, проведеного Соціологічною групою «Рейтинг» наприкінці липня 2012 р., свідчать, що останнім часом ставлення громадян до вступу України в НАТО погіршилось. Не підтримують вступ України до НАТО 70% опитаних. Ще 13% — не визначилися. Яскраво вираженою є підтримка приєднання України до Північноатлантичного Альянсу тільки на Заході країни.
У зв’язку з вторгненням російських військ в Україну в березні 2014 р. думка українців щодо приєднання до НАТО різко змінилася, зокрема, за результатами опитування «інтернет-референдуму» 69% українців-користувачів інтернету виступили за вступ до НАТО, 31% — проти.
Перспективи розвитку співробітництва України й НАТО на сучасному етапі
У цьому контексті передбачається залучення визначеного комплекту сил і засобів Збройних сил України до багатонаціональних військових формувань високої готовності (комплекту військ (сил) у межах Системи резервних угод ООН, Сил реагування НАТО, бойових тактичних груп Євросоюзу тощо). 
Важливим проектом Альянсу для нас залишається участь у Концепції оперативних можливостей, завдяки чому підрозділи Збройних сил України мають можливість здійснювати заходи бойової підготовки за стандартами НАТО. Важливим етапом підготовки сил і засобів Збройних сил України до виконання завдань за призначенням у багатонаціональному середовищі є участь представників і підрозділів Збройних сил України у багатонаціональних військових навчаннях. Активізуватиметься співробітництво щодо обміну даними про повітряну обстановку між відповідними командними пунктами ВПС України та суміжних країн-членів НАТО. Цей проект уже реалізовано на нашому західному напрямку.

Лекція №23
Тема: Конституційний процес у незалежній Україні. Організація державної влади та управління
План лекції:
1. Конституційний процес. Прийняття Конституції України. 
2. Вибори Президента України.
3. Верховна Рада України  і місцеві Ради народних депутатів.
4. Кабінет Міністрів України. 
Спираючись на Декларацію про державний суверенітет України, Верховна Рада у жовтні 1990 року утворила конституційну комісію, яка мала розробити проект концепції Основного закону. Комісія опрацювала сім варіантів документа. У червні 1991 року концепция нової Конституції була затверджена і розпочалася розробка її проекту.
Укладачі вивчали Конституції багатьох держав, міжнародні конвенції, історичний досвід самої України. У проекті були закріплені положення, що містилися в Загальній Декларації прав людини, пактах ООН про економічні, соціальні і культурні права, Європейській конвенції з прав людини тощо. Ці норми не викликали заперечень на всіх етапах конституційного марафону і увійшли до остаточного тексту Конституції.
Дебати викликали суперечливі позиції Президента України Л.Кравчука і Верховної Ради щодо проблеми розподілу влади. Більшість депутатів вимагала зберегти положення чинного Основного закону 1978 р. і відкидала норми про посилення виконавчої вертикалі влади. Полеміка відбувалася в основному між прихильниками і противниками збереження радянської системи. Різні думки висловлювалися щодо форми правління в Україні - парламентська чи президентська республіка.
Восени 1993 р. конституційний процес остаточно загальмувався. Діючою залишалася Конституція УРСР 1978 р., до якої було внесено понад дві сотні поправок.
Другий етап конституційного процесу розпочався після виборів Президента і нового складу Верховної Ради. У вересні 1994 р. почала діяти нова конституційна комісія, утворена за принципом представництва двох гілок влади. Співго-ловами комісії були затверджені Президент України Л.Кучма і Голова Верховної Ради О.Мороз. Але конфронтація між двома суб'єктами законодавчого процесу не дозволили проблему зрушити з місця.
Лише у червні 1995 р. політичну кризу припинила Конституційна угода, укладена строком на один рік між Л.Кучмою і О.Морозом. Угода тимчасово зупиняла дію положень Конституції 1978 p., які їй суперечили. Обумовлювалося, що впродовж року гілки влади дійдуть згоди у конституційному питанні. На цей термін обмежувалися повноваження парламенту та місцевих рад і розширювалися нормотворчі та адміністративні функції виконавчої влади.
Винятково важливий етап і нестандартний крок, яким став Конституційний Договір між Верховною Радою і Президентом України, а змогу зберегти керованість, започаткувати цілісність державної політики на основі принципу розподілу влади, стимулювати, власне, конституційний процес.
В лютому 1996 р. конституційна комісія передала проект Основного закону на розгляд парламенту разом із зауваженнями своїх членів. Проект розглядався майже три місяці. Відбулося три офіційні читання.
Найбільші дискусії серед депутатів викликали п'ять пунктів: розподіл повноважень між гілками влади, проблема власності, державна символіка, статус російської мови і статус Республіки Крим. У черговий раз конституційний процес був заблокований.
Однак політичні діячі України спромоглися знайти вихід із глухого кута. У парламенті виникла неофіційна депутатська узгоджувальна комісія на чолі з народним депутатом М.Сиротою. На початку травня 1996 року вона була затверджена Верховною Радою як тимчасова спеціальна депутатська комісія. Долаючи величезні труднощі, комісія узгоджувала думки різних фракцій, партій і течій у кожній спірній статті Конституції.
Загалом робота над проектом Конституції тривала майже два роки. Для цього були потрібні справді титанічні зусилля, безмежне терпіння, здатність до компромісу, усвідомлена відповідальність за долю країни та народу, за громадський спокій.
У ніч з 27 на 28 червня, після тривалих дебатів, Основний Закон нашої держави був ухвалений Верховною Радою. Цей день проголошено державним святом.
Основні положення Конституції України 1996 року. Конституція проголошує, що Україна за формою правління є демократичною республікою. Демократизм політичного режиму визначається тим, що державна влада здійснюється на підставі її поділу на законодавчу, виконавчу і судову та виключно у межах повноважень, закріплених Конституцією і чинним законодавством.
Важливою ознакою демократії є також розвиток в Україні місцевого самоврядування як недержавної форми участі місцевого населення (територіальних громад — жителів сел, селищ і міст) у розв'язанні питань місцевого значення, які регулюються законом про місцеве самоврядування.
Не менше значення для розвитку демократії в країні є утвердження у Конституції принципу політичної, економічної та ідеологічної різноманітності суспільного життя. В Основному законі чітко зазначено, що будь-яка ідеологія не може визнаватися державою обов'язковою. Держава гарантує свободу політичної діяльності. Заборона політичної діяльності можлива лише у тих випадках, коли вона загрожує національній безпеці, громадському порядку, пов'язана з формуванням та існуванням не передбачених законом військових та інших озброєних формувань.
Серед принципово важливих положень, що містяться у Загальних засадах Конституції України, слід вказати на визначення України як унітарної держави, територія якої є цілісною і недоторканною; встановлення єдиного громадянства, визнання у відповідних умовах чинних міжнародних договорів частиною національного законодавства.
Конституція визнає людину, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпеку вищою соціальною цінністю в Україні. Соціальний характер держави визначає й конституційне регулювання питань, пов'язаних з використанням власності та захистом усіх суб'єктів права власності; рівності їх усіх перед законом.
Стаття 8 Конституції проголошує принцип верховенства права. У цій та інших статтях закріплені принципові положення, що є невід'ємними ознаками правової держави: вища юридична сила Конституції; обов'язковість відповідності нормам Конституції норм інших нормативно-правових актів, що видаються в Україні; пряма дія норм Конституції; можливість безпосередньо, посилаючись на її норми, захищати свої права у суді; закріплення принципів, за якими нікого не можна примушувати робити те, що не передбачено законодавством. Як одну з головних ознак правової держави слід розглядати порядок регулювання, захисту прав і свобод людини та громадянина.
Конституція України закріплює широкий спектр прав і свобод людини і громадянина. Так, до особистих прав людини віднесені право на вільний розвиток своєї особистості, невід'ємне право на життя, право на повагу до людської гідності, право на свободу й особисту недоторканність, недоторканність житла, право на таємницю листування, телефонних розмов, невтручання в особисте і сімейне життя, право на свободу пересування і вільний вибір місця проживання, право на свободу думки і слова, право на свободу світогляду і віросповідання.
До політичних прав Конституція відносить право на об'єднання у політичні партії та громадські організації, право брати участь в управлінні державними справами, право на мирні збори і маніфестації, право на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування та посадових осіб цих органів.
Серед економічних, соціальних і культурних прав людини і громадянина Конституція передбачає право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право на підприємницьку діяльність, право на працю, право на страйк для захисту своїх економічних і соціальних інтересів тощо.
У Конституції встановлюються гарантії прав людини і громадянина. До них належить, зокрема, право на судовий захист громадянином своїх прав і свобод.
Серед інших загальних засад Конституції велике значення мають ті, що стосуються мовної політики. Вони визначають, що державною мовою в Україні є українська, всебічний розвиток і функціонування якої забезпечується державою. Поряд з цим гарантується вільний розвиток, використання і захист російської та інших мов національних меншин. Держава зобов'язується сприяти вивченню мов міжнародного спілкування, що є однією із суттєвих ознак відкритості українського суспільства.
Конституція визначає й основні напрями розвитку культурної політики держави. У ній підкреслюється, що держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури.
Разом з розвитком української культури Конституція закріплює положення, спрямовані на розвиток етнічної, культурної, мовної, релігійної самобутності усіх корінних національних меншин України.
Важливим є конституційне положення, згідно з яким Україна піклується про задоволення національно-культурних потреб українців, які проживають за межами України.
До принципових і послідовно демократичних слід віднести положення Конституції, які визначають український народ як суб'єкт власності на землю, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які перебувають у межах території України. Подібний правовий статус мають також природні ресурси континентального шельфу України, виключної (морської) економічної зони. Від імені народу право власності щодо зазначених об'єктів здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
У Конституції наголошується, що основним національним багатством України є земля, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на неї гарантується чинним українським законодавством. Воно може набуватися і реалізовуватися окремими громадянами, юридичними особами та державою на підставі й у порядку, встановлених законом.
В Основному Законі визначені конституційні органи України, їх правовий статус, характер взаємовідносин між владними структурами, закріплюється статус органів місцевого самоврядування.
Верховна Рада України, що налічує 450 обраних депутатів, є органом законодавчої влади, парламентом держави. Депутати обираються на чотири роки на основі загального, рівного, прямого виборчого права при таємному голосуванні, працюють на професійних засадах. Повноваження Верховної Ради можуть бути припинені Президентом України, якщо протягом 30 днів чергової сесії пленарне засідання не почнеться.
Верховна Рада виконує низку функцій щодо утворення відповідних органів державного управління. Так, вона дає згоду на призначення Президентом України Прем'єр-Міністра, призначення на посаду і звільнення з посади за поданням Президента України Голови Національного банку. До її повноважень належать також призначення і звільнення половини складу Ради Національного банку, Національної Ради з питань телебачення й радіомовлення.
У світлі цих положень слід розглядати і повноваження Верховної Ради щодо призначення на посаду та звільнення з посади Голови і членів Рахункової палати, яка здійснює контроль за використанням коштів Державного бюджету.
Президент України згідно з Конституцією є главою держави, виступає від її імені. Він є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, дотримання Конституції, прав і свобод людини і громадянина. Статус Президента як глави держави підтверджує багатофункціональна сутність цієї державної посади. Глава держави уособлює державну владу загалом, він не належить до жодної з гілок державної влади. Навпаки, глава держави має об'єднувати усі гілки державної влади, забезпечуючи спрямованість їх діяльності в єдиному напрямку.
Вищим органом у системі органів виконавчої влади є Кабінет Міністрів. Правова база його діяльності — Конституція, закони України та акти, видані Президентом України.
Кабінет Міністрів відповідальний перед Президентом і підконтрольний та підзвітний Верховній Раді. На практиці ця залежність реалізується у тому, що Президент України призначає за згодою Верховної Ради Прем'єр-Міністра, припиняє його повноваження і приймає рішення про його відставку. Крім цього, Президент за поданням Прем'єр-Міністра призначає членів Кабінету Міністрів, керівників інших центральних органів виконавчої влади, глав державних адміністрацій, а також звільняє їх з посади.
Підконтрольність і підзвітність Кабінету Міністрів Верховній Раді відтворюється у тому, що парламент затверджує бюджет, опрацьований урядом, контролює його роботу. Кабінет Міністрів є вищим державним органом оперативного управління. Він здійснює необхідні заходи у сфері забезпечення обороноздатності держави, боротьби зі злочинністю, спрямовує і координує роботу міністерств та інших органів виконавчої влади.
Міністерства, державні комітети та інші відомства загальнодержавного рівня належать до центральних органів виконавчої влади.
Згідно з Конституцією України і Законом України „Про місцеві державні адміністрації"', прийнятим 9 квітня 1999 p., виконавчу владу в областях, районах, в Автономній Республіці Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Вони є органом виконавчої влади і входять до системи органів виконавчої влади. Місцева адміністрація здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
Місцеві державні адміністрації зобов'язані забезпечувати на своїх територіях виконання Конституції, чинних законів, указів та розпоряджень Президента України, актів центральних органів виконавчої влади, законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян.
З прийняттям Основного Закону утворена якісно нова інституція у системі державних органів - Конституційний Суд. Його діяльність спрямована на посилення конституційного контролю в усіх без винятку сферах, стабілізацію конституційного ладу, затвердження принципу верховенства права і вищої юридичної сили Конституції, прямої дії її норм, забезпечення конституційних прав і свобод людини і громадянина.
На становлення України як соціальної, правової держави суттєво впливає стан місцевого самоврядування. Загальне поняття місцевого самоврядування містить ст. 140 Конституції, згідно з якою місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Важливою гарантією захисту прав людини і громадянина в їхніх стосунках з органами і посадовими особами державного управління є конституційне право звернення до суду.
Конституція України виходить з того, що здійснення правосуддя в Україні належить виключно до компетенції судів. Судочинство здійснюється судами загальної юрисдикції, які організовуються за принципом територіальності та спеціалізації. Найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України. Вищими органами спеціалізованих судів є відповідні вищі суди — наприклад, Вищий арбітражний суд України. Конституція забороняє утворення будь-яких надзвичайних судів. Конституція і закони гарантують незалежність та недоторканність суддів.
Судочинство, залежно від характеру судової справи, провадиться суддею одноособово, колегією суддів чи судом присяжних.
Прийняття Конституції знаменувало собою найвидатніший акт, який став важливим етапом у розвитку нашого суспільства, п'ятирічного періоду утвердження України як незалежної суверенної держави.
Накопичений досвід державно-правового будівництва в Україні показав, що виникла нагальна потреба в удосконаленні деяких статей Конституції, зокрема, збалансування повноважень окремих гілок влади. У зв'язку з цим Президент України Л.Кучма під впливом організованих опозиційними партіями масових виступів та демонстрацій 24 серпня 2002 року запропонував провести політичну реформу і змінити існуючу систему влади. Винесений на всенародне обговорення проект змін не знайшов підтримки у народу, адже був далеким від європейської конституційної моделі. В останніх варіантах, запропонованих Адміністрацією Президента, дійсно передбачається перетворення країни з президентсько-парламентської за своєю суттю в парламентсько-президентську республіку. Щоправда, спосіб обрання президента Верховною Радою також не знаходить розуміння ні в народу, ні в самій Верховній Раді. Такі радикальні політичні пропозиції в разі їхньої реалізації потребуватимуть суттєвих змін положень Конституції 1996 року.

Лекція №24
Тема: Реформування судових і правоохоронних органів на сучасному етапі. Збройні сили України
План лекції:
1. Реформування судової системи. 
2. Правоохоронні органи суверенної України. 
3. Розбудова Збройних Сил України. 
З часів Революції Гідності законодавець намагався створити суддям можливості для самоочищення та підвищення ефективності діяльності судів. Але ці можливості були використані для опору будь-яким прогресивним змінам та уникнення відповідальності.
Внесені 2016 року зміни до Конституції щодо правосуддя створили гарні юридичні передумови для повноцінної судової реформи, зокрема щодо оновлення суддівського корпусу і зміцнення незалежності суддів, але водночас зумовили ризики встановлення політичного контролю над судами та консервації проблем у суддівському корпусі.
ЦІЛЬ I. Суттєво оновлено суддівський корпус та підвищено підзвітність суддів
1.	Посилити вимоги до підзвітності суддів та відповідальності за незаконне збагачення, законодавчо забезпечити механізм залучення громадськості до конкурсів на посаду судді і кваліфікаційного оцінювання суддів.
Рішення приймає: Верховна Рада, Вища кваліфікаційна комісія суддів.
2.	Запровадити Громадську раду доброчесності, сформувати її якісний склад та посилити спроможність суспільства в оцінюванні суддів. Домогтися включення до складу кваліфікаційних і дисциплінарних органів суддів представників громадського сектора. Налагодити громадський моніторинг способу життя суддів.
Рішення приймає: Верховна Рада, Вища кваліфікаційна комісія суддів, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Голова Державної судової адміністрації, громадські організації.
3.	Під контролем громадськості утворити новий Верховний Суд замість чотирьох судів, які сьогодні виконують касаційну функцію. Реорганізувати апеляційні суди, сформувавши нові суди на конкурсних засадах. Домогтися призначення до судів вищого рівня кваліфікованих і доброчесних осіб, зокрема й тих, які раніше не працювали суддями.
Рішення приймає: Вища кваліфікаційна комісія суддів, Вища рада правосуддя, Президент, Громадська рада доброчесності.
ЦІЛЬ II. Створено антикорупційний суд для розгляду справ про вищу посадову корупцію
1.	Досягти консенсусу в суспільстві, політичній владі та міжнародній спільноті щодо якнайшвидшого створення в Україні антикорупційного суду (або суду з більш широкою компетенцією, яка включатиме також злочини проти людяності, воєнні злочини тощо).
Рішення приймає: Верховна Рада.
2.	Законодавчо забезпечити функціонування антикорупційного суду. Встановити: особливі правила добору суддів, за яких політичні сили і діючі судді не мали би вирішального впливу; посилені гарантії діяльності таких суддів і особливий механізм формування апарату та фінансування цього суду. Розглянути можливість тимчасового залучення до розгляду справ іноземних суддів як присяжних, які зможуть посилити спроможність українських суддів розглядати відповідні категорії справ.
Рішення приймає: Верховна Рада.
3.	Сформувати якісний склад антикорупційного суду як суду першої інстанції, а також відповідної палати нового Верховного Суду. Відповідні судді Верховного Суду також повинні користуватися додатковими гарантіями, які буде встановлено для суддів антикорупційного суду.
Рішення приймає: Верховна Рада, Вища рада правосуддя, Президент.
ЦІЛЬ III. Досягнуто реальної незалежності суддів
1.	Домогтися включення до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування суддів, які викривають факти втручання у здійснення правосуддя. Моніторити діяльність цих органів, щоб не допусти втручання політичних сил у кар’єру судді.
2.	Не допустити зниження рівня грошового забезпечення нових суддів або суддів, які успішно пройшли кваліфікаційне оцінювання.
3.	Належно реагувати на факти, які свідчать про порушення вимог доброчесності та незалежності, досліджуючи діяльність Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Рішення приймає: Верховна Рада, З’їзд суддів, громадські організації.
ЦІЛЬ IV. Запроваджено повноцінний суд присяжних
1.	Актуалізувати суспільну вимогу щодо запровадження іншої, ніж тепер, моделі суду присяжних, де присяжні виноситимуть вердикт щодо (не)винуватості особи, а суддя ухвалюватиме на основі вердикту вирок.
2.	Встановити процедуру розгляду справ судом присяжних і розширити сферу його застосування.
3.	Розробити і впровадити програми захисту присяжних і свідків у кримінальному судочинстві.
Рішення приймає: Верховна Рада, Міністерство юстиції.
ЦІЛЬ V. Диверсифіковано механізм вирішення комерційних спорів
1.	Досягти консенсусу в бізнес-середовищі та політичній владі щодо залучення представників бізнес-середовища (присяжних-арбітрів) для вирішення комерційних спорів, а також удосконалення діяльності третейських судів.
2.	Законодавчо забезпечити функціонування суду присяжних-арбітрів і третейських судів для вирішення комерційних спорів.
3.	Сформувати якісний склад суду присяжних-арбітрів, третейських судів та розпочати їх роботу.
Рішення приймає: Верховна Рада.
ЦІЛЬ VІ. Впроваджено нові технології організації суддівської роботи та здійснення судочинства
1.	Розробити і впровадити систему економічного оцінювання вартості розгляду справ, навантаження на суддів, що стане основою для визначення мережі судів, кількості суддів і працівників апарату, розрахунку фінансування. Встановити і впровадити стандарти менеджменту судової діяльності (управління людськими ресурсами, технологічними процесами тощо).
Рішення приймає: Вища рада правосуддя, Державна судова адміністрація.
2.	Процесуально забезпечити і впровадити технології електронного судочинства, що забезпечить можливість повної комунікації учасників процесу із судом за допомогою електронних каналів.
Рішення приймає: Верховна Рада, Державна судова адміністрація.
3.	Впровадити спрощені механізми розгляду судових справ, зокрема електронний судовий наказ, автоматизований арешт рахунків з метою забезпечення позову чи виконання судових рішень.
Рішення приймає: Верховна Рада, Державна судова адміністрація.
ЦІЛЬ VІІ. Запроваджено світові стандарти у правничій освіті та регулюванні правничих професій
1.	Законодавчо визначити правничі професії (адвоката, судді, прокурора, нотаріуса) й умови доступу до них, відмежувати їх від інших професій, до яких можуть бути залучені і правники.
2.	Законодавчо запровадити високі стандарти правничої освіти, що сприятимуть підготовці професійних висококваліфікованих правників. Запровадити зовнішнє незалежне оцінювання як обов’язкову умову отримання вищої юридичної освіти і доступу до правничої професії.
3.	Привести законодавство, що регулює професійну правничу діяльність (суддів, адвокатів, прокурорів, нотаріусів), у відповідність до світових стандартів, сприяти підвищенню ефективності самоврядування правничих професій.
4.	Надати можливість адвокатам самостійно обирати адвокатські асоціації, які будуть представляти їхні інтереси, подолавши монополізацію органів адвокатського самоврядування.
Серед важливих напрямків державної діяльності суверенної України є правоохоронна діяльність, спрямована на забезпечення принципу верховенства права у нашому суспільстві.
Правоохоронна діяльність - це владна державна діяльність, яка здійснюється спеціально уповноваженими державою органами на підставі закону і у встановленому нею порядку з метою охорони і захисту прав і законних інтересів громадян, юридичних осіб та держави шляхом застосування правових заходів впливу.
Завдання правоохоронної діяльності полягають у захисті встановлених Конституцією України:
- суспільного ладу держави;
- економічної та політичної систем;
- прав і свобод людини і громадянина;
- законних інтересів юридичних осіб - суб'єктів усіх форм власності;
- економічної та інформаційної безпеки держави;
- суверенітету і територіальної цілісності України.
Правоохоронна діяльність здійснюється спеціально уповноваженими органами і детально регламентована законодавством України.
Перелік правоохоронних органів міститься в ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів" від 23 грудня 1993 року, згідно з яким правоохоронні органи - органи прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, митні органи, органи охорони державного кордону, органи державної податкової служби, державної контрольно-ревізійної служби, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.
Охорона правопорядку для цих органів є головною діяльністю, яка здійснюється тільки у встановленому законом порядку. При цьому правовий статус кожного правоохоронного органу чітко визначений у спеціальному законі, який регламентує права, обов'язки і особливості діяльності правоохоронного органу. Закон встановлює структуру кожного органу, його завдання, функції, повноваження, окремо визначаючи спеціальний предмет діяльності деяких органів -оперативно-розшукову діяльність, яка регламентована Законом України "Про оперативно-розшукову діяльність" від 18 лютого 1992 року. Цю діяльність можуть здійснювати спеціальні підрозділи з виконанням оперативно-розшукових дій служби безпеки, органів внутрішніх справ, органів з виконання покарань, податкової міліції та інші. Вони можуть використовувати, відповідно до закону, гласні та негласні пошукові, розвідувальні й контр розвідувальні заходи із застосуванням оперативних і оперативно-технічних засобів.
Правопорядок забезпечується правоохоронними органами шляхом повсякденного додержання, виконання, використання, а в необхідних випадках застосування правових норм з метою повної реалізації їхніх приписів.
Отже, правоохоронний орган - це державний орган, основним предметом діяльності якого є законодавчо-визначені функції, статус з охорони права, відновлення порушеного права, організація виконання покарання, захисту державної безпеки, підтримки правопорядку та забезпечення стану законності.
Реформування Збройних сил держави за роки незалежності. Після розпаду Радянського Союзу і проголошення в 1991 р. незалежності Україна успадкувала одне з найпотужніших угруповань військ у Європі, оснащене ядерною зброєю та відносно сучасними зразками звичайного озброєння та військової техніки. На теренах України на той час дислокувалися ракетна армія, три загальновійськові та дві танкові армії, один армійський корпус, чотири повітряні армії, окрема армія Протиповітряної оборони, Чорноморський флот. Проте це не були ще Збройні сили незалежної держави у повному розумінні цього слова. Україна отримала окремі фрагменти військової організації Радянського Союзу.
Після ухвалення Верховною Радою України 24 серпня 1991 р. рішення про взяття під свою юрисдикцію всіх розташованих на її території військових формувань збройних сил колишнього СРСР та про створення одного з ключових відомств — Міністерства оборони України наша держава стала лідером серед колишніх радянських республік у справі створення власної армії.
Сучасний процес військового будівництва в Україні умовно можна розподілити на чотири основні етапи:
-  перший (1991-1996 pp.) — формування основ та будівництво ЗСУ;
-  другий (1997-2000 pp.) — розбудова ЗСУ;
-  третій (2001-2005 pp.) — реформування та розвиток ЗСУ;
-  четвертий (від 2006 р.) — розвиток ЗСУ.
Характерними ознаками першого етапу були одночасне формування правової основи діяльності Збройних сил України, реорганізація структур, створення відповідних систем управління, забезпечення елементів, необхідних для їх функціонування. В основу процесу створення власного війська були закладені політичні рішення керівництва України стосовно без’ядерного і позаблокового статусу держави.
У стислі терміни Верховною Радою України було ухвалено пакет законодавчих актів стосовно воєнної сфери: «Концепція оборони і будівництва Збройних сил України», постанова «Про утворення Ради оборони України», закони України «Про оборону України», «Про Збройні сили України», Воєнна доктрина України тощо.
У ці роки було закладено основи національного війська незалежної держави: створені Міністерство оборони, Генеральний штаб, види Збройних сил, системи управління, підготовки і всебічного забезпечення військ тощо.
На той же період припадає і ядерне роззброєння України. Уперше в історії людства одна з держав світу добровільно відмовилася від володіння ядерною зброєю. Станом на 1 червня 1996 р. на території України не залишилося жодного ядерного боєзаряду або боєзапасу.
Крім того, до кінця 1996 р. було скорочено понад 3,5 тис. різноманітних військових структур, майже 410 тис. осіб особового складу. Значно зменшилася кількість озброєнь та військової техніки: бойових літаків — на 600 одиниць, вертольотів — на 250 одиниць, парк танків та бойових броньованих машин скоротився приблизно на 2400 і 2000 одиниць відповідно.
Проте згодом стало зрозумілим, що процес будівництва ЗСУ лише починався. Бракувало системного підходу та послідовного плану вирішення проблем військового будівництва. Не вистачало підготовлених кадрів. З початком формування ЗСУ було оновлено понад 70% керівного складу. З усього спектра завдань реформування ЗСУ було виконано тільки скорочення чисельності персоналу та озброєнь. Від 1992 р. до 1996 р. чисельність військ скорочена і доведена до 370 тис. осіб. Але при цьому під час скорочення допущено стратегічні прорахунки, унаслідок яких порушено пропорції між видами Збройних сил, родами військ, категоріями військовослужбовців.
Перший етап реформи не досяг намічених цілей, тому що Україна, на відміну від Росії, змушена була створювати національні Збройні сили з розрізнених часток угруповання, яке не мало необхідних структур управління, керувалося з Москви і було зорієнтоване на виконання завдань, що в умовах нової незалежної держави або частково втратили своє значення, або вимагали суттєвих коректив. Крім того, відсутність обгрунтованого аналізу сучасних загроз не давала змоги чітко сформулювати стратегічні завдання Збройних сил, без чого неможливо було визначити нову оборонну концепцію та військову стратегію.
Під час другого етапу невизначеність чітких орієнтирів розвитку Збройних сил, невідповідність їх структури, чисельності, характеру підготовки, дислокації новим геополітичним реаліям та внутрішнім соціально-політичним і економічним умовам призводила до того, що військове керівництво змушене було концентрувати основні зусилля на проблемах самовиживання армії, а не на виконанні покладених на армію державних функцій та її розвитку. Керівництво держави та ЗСУ дійшло висновку, що за збереження зазначеної тенденції армія не мала перспективи і необхідно проведення глибокої реформи у військовій сфері.
Точкою відліку другого етапу в житті ЗСУ прийнято вважати затвердження Указом Президента України від 20 січня 1997 р. Державної програми будівництва та розвитку ЗСУ до 2005 p., яка була розроблена протягом 1996 р.
Програма надала можливість визначити напрями розбудови ЗСУ, уточнити відповідно до завдань їх склад, структуру та чисельність; співвідношення видів, родів військ, побудову організаційно-штатної структури органів управління, з’єднань і частин; перспективи модернізації наявних зразків і оснащення військ новими зразками озброєння та військової техніки.
Було визначено таку структуру ЗСУ:
-  Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління; у його підпорядкуванні перебувають ЗСУ;
-  Генеральний штаб ЗСУ як основний орган військового управління;
-  види ЗСУ — Сухопутні війська (СВ), Військово-Повітряні сили (ВПС), Війська Протиповітряної оборони (ВППО), Військово-Морські сили (BMC);
-   об 'єднання, з ’єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів ЗСУ.
Програмою передбачалось наступне співвідношення чисельності особового складу між видами ЗСУ: СВ — до 54%; ВПС — до 16%; ВППО — 13,5%; BMC — до 4,5%; інші військові формування, що не входять до складу видів ЗС, — до 12%.
Протягом 1997-1998 pp. було проведено необхідні зміни в законодавстві України з метою правового забезпечення виконання програми, розроблена нова редакція Воєнної доктрини, Законів України «Про оборону України», «Про Збройні сили України», Указом Президента України затверджено Положення «Про Міністерство оборони України» і «Про Генеральний штаб Збройних сил України».
22 грудня 1998 р. Верховною Радою України ухвалено постанову «Про чисельність Збройних сил України», якою було визначено, що на кінець 2000 р. ЗСУ матимуть штатну чисельність 310 тис. військовослужбовців та 90 тис. працівників.
Розпочато перехід до нової системи управління ЗСУ, створення нових систем оперативного, тилового й технічного забезпечення, які б максимально враховували регіональні можливості. Відпрацьовано також принципово нові системи підготовки та комплектування Збройних сил. Однак в умовах хронічного недофінансування здійснення всього комплексу заходів реалізації оборонної реформи не було проведено.
Протягом двох перших етапів процес розбудови ЗСУ мав еволюційний характер. Проте відсутність практичного досвіду з питань військового будівництва, інші проблеми не дозволили керівництву країни та Збройних сил розпочати глибинні перетворення військової організації. Необхідно було внесення коректив у процес реформування ЗСУ та перенесення зосередження уваги на покращення з кількісних показників військової складової держави на якісні.
Третій етап проходив під знаком виконання Державної програми реформування і розвитку ЗСУ на період до 2005 p., яка була скоригована у липні 2000 р. й дістала остаточну назву Державна програма реформування та розвитку ЗСУ на період до 2005 р.
Головна мета реформування та розвитку Збройних сил полягала у створенні сучасної моделі за принципом оборонної достатності — оптимальних за чисельністю, мобільних, багатофункціональних, добре озброєних, усебічно забезпечених, професійно підготовлених військ, які спроможні виконувати покладені на них завдання у будь-яких умовах і в той же час не були б занадто обтяжливими для держави.
Державна програма уточнила баланс чисельності Збройних сил у співвідношенні: СВ — 51%, ВПС — 20%, ВППО — 12%, BMC — 5-6%, інші формування — 11-12%.
Під час виконання Державної програми був проведений Оборонний огляд в Україні, який завершився у червні 2004 р. Результати його проведення відображені в Стратегічному оборонному бюлетені України на період до 2015 p., який був затверджений 22 червня 2004 р. Указом Президента України.
Розробка та ухвалення цього документа зумовлені змінами воєнно-політичної обстановки у світі та навколо України, виникненням нового спектра загроз національній безпеці, змінами в характері збройної боротьби, потребою приведення бойового та чисельного складу Збройних сил до економічних можливостей держави. У цьому документі також визначено обрис ЗСУ зразка 2015 р. та напрями й шляхи його досягнення.
До безперечних здобутків реалізації Державної програми того періоду слід віднести перехід до структури ЗСУ за функціональним принципом: Об’єднані сили швидкого реагування, Основні сили оборони та Стратегічні резерви. Основні зусилля з формування такої структури сконцентровано на створенні Об’єднаних сил швидкого реагування, які були б здатні виконувати завдання як самостійно, так і в складі багатонаціональних сил, під єдиним керівництвом і в тісній взаємодії між собою.
Також у цей період було остаточно вирішено питання щодо кількості видів ЗСУ та здійснено перехід до тривидової структури, згідно з відповідним законодавчим рішенням, коли 3 червня 2004 р. Верховна Рада України ухвалила закон про інтеграцію ВПС та ВППО в один вид — Повітряні сили (ПС) ЗСУ. Завершено перехід на бригадно- батальйонну бойову структуру, якій притаманні мобільність, багатофункціональність, самостійність у виконанні бойових завдань. Така структура дозволяє втілити в життя модульний принцип та змінювати компонування частин і з’єднань, нарощувати їхній потенціал залежно від поставлених завдань.
Інша проблема, яку вирішували в рамках програми, була пов’язана з необхідністю зміни підходів до принципів комплектування. Державна програма визначила змішаний принцип комплектування, який поєднував призов в армію на основі загального військового обов'язку та проходження військової служби за контрактом.
Зміна воєнно-політичної обстановки в Європі, яка відбулася в результаті завершення другої хвилі розширення НАТО та його внутрішньої трансформації, поставила Україну в нові реалії, за яких позаблоковий статус почав утрачати своє продуктивне значення в сенсі обороноздатності країни. Євроатлантична модель ЗСУ була визнана такою, що найбільшою мірою відповідає вимогам сьогодення.
Це знайшло відображення в Державній програмі розвитку ЗСУ на 2006-2011 pp., з введенням у дію якої розпочався четвертий етап розвитку ЗСУ: проведення заходів, спрямованих на глибинні зміни в системах військового управління, забезпечення військової освіти, перехід на контрактний принцип комплектування, упровадження нової системи підготовки військ (сил), узято курс на прискорену професіоналізацію Збройних сил та наближення їх за всіма показниками до стандартів, чинних у збройних силах країн-членів НАТО. У програмі оцінено умови розвитку армії, визначено цілі застосування й основні завдання Збройних сил відповідно до сучасних умов, а також завдання щодо розвитку озброєння і військової техніки, інтенсифікації підготовки військ.
Утілення в життя такої моделі надасть змогу мати Збройні сили, які б відповідали сучасним європейським стандартам, були добре підготовлені й оснащені, здатні до захисту державного суверенітету і територіальної цілісності країни, а також спроможні здійснювати посильний внесок у підтримання миру і стабільності в європейському регіоні.
Програмою передбачена докорінна реорганізація всієї структури української армії, видів ЗСУ, системи управління та підходів до планування та організації їх підготовки і застосування.
Метою оновлення системи управління ЗСУ є створення системи органів військового управління, яка передбачає чіткий розподіл оперативних і адміністративних функцій та функції всебічного забезпечення військ між органами військового управління усіх ланок.
Нормативно врегульовані й практично розподілені функції та повноваження між Міністерством оборони України та Генеральним штабом Збройних сил, структуру якого приведено у відповідність до стандартів штабів збройних сил держав-членів НАТО.
Оптимізація структури органів військового управління здійснюється з урахуванням стандартів збройних сил провідних країн Європи та НАТО.
Протягом 2006-2008 pp. було здійснено перехід від багаторівневої системи оперативного управління до найоптимальнішої, триступеневої: Генеральний штаб — Об ’єднане оперативне командування — армійський корпус, повітряне командування, центр морських операцій, центр військ берегової оборони.
Розпочато створення однієї з найважливіших структур сучасної армії — Сил спеціальних операцій. Сформовано відповідний орган військового управління, який у подальшому планується переформувати в Командування та підпорядкувати йому структури спеціальних операцій видів ЗСУ.
У 2006 році було створено Об’єднане оперативне командування, призначене для оперативного планування та управління міжвидовими угрупованнями військ у збройних конфліктах і кризових ситуаціях, миротворчими контингентами Збройних сил України, а також силами й засобами, виділеними для участі в антитерористичних операціях, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій природного та техногенного характеру загальнодержавного і регіональних рівнів. Наприкінці першого десятиліття XXI ст. Об’єднане оперативне командування здійснювало управління українськими миротворчими контингентами та персоналом у районах проведення операцій під проводом ООН і НАТО.
У ході реалізації Державної програми уточнено розподіл військових частин та установ ЗСУ за функціональним призначенням.
Передбачається, що українська армія зразка 2011 р. матиме у своєму складі: Об'єднані сили швидкого реагування (30% бойового складу Збройних сил), у складі яких будуть Сили негайного реагування — близько 6 тис. осіб, які перебувають у постійній боєготовності й несуть бойове чергування, та ще приблизно 23 тис. осіб — Сши швидкого реагування, у яких буде різний термін боєготовності, починаючи від кількох годин до кількох діб.
Ще одна функціональна складова ЗСУ — Основні сили оборони. Це близько 70% бойового складу армії, які складатимуться із Сил нарощування чисельністю орієнтовно 20 тис. осіб і Сил стабілізації чисельністю 45 тис осіб.
Сили та засоби до складу міжвидових угруповань будуть виділятись зі складу видів Збройних сил України.
Організаційна та функціональна структура Збройних сил України. Структура та бойовий склад Сухопутних військ, Повітряних     сил та Військово-Морських сил, передбачені програмою розвитку на кінець 2011 року
Організаційно ЗС України включають: органи військового управління; об’єднання, з’єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації.
Характер загроз національній безпеці України у воєнній сфері визначає необхідність мати в складі Збройних сил України такі функціональні структури, як Об єднані сили швидкого реагування, Основні сили оборони та Стратегічні резерви.
Чисельність ЗС затверджується Верховною Радою за поданням Президента України.
Сухопутні війська (СВ) ЗСУ є найчисельнішим видом Збройних сил. За своїм призначенням та обсягом покладених на них завдань вони відіграють одну з вирішальних ролей у виконанні ЗСУ своїх функцій як у мирний, так і воєнний час майже в усьому спектрі виконання завдань українського війська. Структурно СВ складаються з Командування, Західного та Південного оперативних командувань, Територіального управління «Північ», трьох армійських корпусів, 15 повністю оснащених бойових бригад (механізовані, танкові, аеромобільні, артилерійські, повітрянодесантна, ракетна), полків та частин матеріально-технічного забезпечення. Родами військ СВ є механізовані й танкові війська, ракетні війська й артилерія, армійська авіація, аеромобільні війська, війська протиповітряної оборони. Командувачу СВ підпорядковується Академія Сухопутних військ ім. Гетьмана Петра Сагайдачного.
Повітряні сили (ПС) — високоманеврений вид Збройних сил, що призначений для попередження про напад повітряно-космічного противника, захисту важливих адміністративно-політичних центрів і прикриття промислово-економічних районів, угруповань Збройних сил, важливих військових та інших об’єктів від ударів з повітря, авіаційної підтримки військ, висадки повітряних десантів тощо.
Структурно ПС складаються з Командування, трьох повітряних командувань «Захід», «Центр», «Південь», тактичної групи «Крим», бригад тактичної та транспортної авіації, полків та частин матеріально-технічного забезпечення, Харківського університету Повітряних сил, науково-випробувального та об’єднаного навчального центру.
ПС у своєму складі мають повітряний та протиповітряний компоненти, які розподіляються на роди військ: бомбардувальну, винищувальну, штурмову, розвідувальну, військово- транспортну авіацію, зенітно-ракетні та радіотехнічні війська.
Військово-Морські сили (BMC) ЗСУ призначені для стримування, локалізації та нейтралізації збройного конфлікту, а за необхідності — відсічі збройної агресії з моря як самостійно, так і у взаємодії з іншими видами ЗСУ.
На BMC ЗСУ покладено завдання щодо участі в боротьбі з міжнародним і внутрішнім тероризмом, піратством в усіх його проявах; участі в запобіганні незаконному транспортуванню зброї та наркотиків морським шляхом; боротьби з мінною небезпекою; пошуку і рятування на морі; виконання заходів з екологічної безпеки в морському просторі; надання допомоги центральним і місцевим органам виконавчої влади, місцевого самоврядування у проведенні пошукових та аварійно-рятувальних робіт під час ліквідації надзвичайних ситуацій природного та техногенного характеру; участі в миротворчих і гуманітарних операціях; сприяння об’єднанням, з’єднанням і частинам СВ, що діють на приморському напрямку; забезпечення безпеки морських перевезень..
Організаційно до складу BMC входять командування, центри морських операцій та військ берегової оборони, дві військово-морські бази (Південна і Західна), бригади надводних кораблів, морська авіаційна бригада, окрема бригада берегової оборони, частини бойового та матеріально-технічного забезпечення, Академія Військово-Морських сил імені П. С. Нахімова.
Родами військ BMC ЗСУ є: надводні сили, підводні сили, морська авіація, війська берегової оборони, берегові ракетні війська та морська піхота.

Лекція №25
Тема: Формування національної правової системи в незалежній Україні
План лекції:
1. Конституційне право. 
2. Зміни в основних галузях права.
3. Повітряне та космічне право. 
4. Законодавство України про освіту.
Проголошення незалежності поставило перед Україною завдання реформування правової системи. По-перше, необхідно було відмовитися від догм соціалістичного права, по-друге, в короткі терміни впровадити елементи так званого буржуазного права. Процес створення нового права розпочався у трьох напрямках: шляхом пристосування частини норм радянського права; прийняттям нормативних актів у тих сферах відносин, які не врегульовані чинним законодавством; проведення широкомасштабної кодифікації права, при якій реформуванню будуть піддані усі галузі права.
Конституційне право
Проголошення незалежності України потребувало внесення відповідних змін і доповнень до Конституції України. 14 лютого 1992 року було прийнято Закон України "Про внесення доповнень і змін в Конституцію'. Розділ НІ було перейменовано на "Державний і територіальний устрій України", розділ V—на "Органи законодавчої і виконавчої влади України", розділ VII — на "Україна — незалежна держава". Ст. 68 проголосила Україну "незалежною демократичною правовою державою". Згідно із Законом "Президент є глава держави і глава виконавчої влади України".
Ще в жовтні 1990 року Верховна Рада утворила конституційну комісію, яка мала розробити проект концепції Основного Закону. Концепція нової
Конституції була затверджена у червні 1991 року і комісія і зайнялася розробкою проекту Основного Закону. Вивчалися і використовувалися Конституції багатьох демократичних держав світу, міжнародні конвенції і пакти. Враховувався історичний досвід конституційного будівництва в Україні До Жовтня 1993 року було опрацьовано чотири варіанти проекту Основного Закону. Але через політичну кризу, що охопила владні структури, конституційний процес загальмувався.
Після виборів Президента і нового складу Верховної Ради України почала діяти нова конституційна комісія, утворена за принципом представництва двох гілок влади.
У грудні 1994 року Л. Кучма вніс на розгляд парламенту проект конституційного Закону " Про державну владу і місцеве самоврядування в Україні" Проект містив конкретні пропозиції щодо розмежування законодавчої і виконавчої влади. Верховна Рала повинна була піддати Президенту значну частину владних повноважень. 18 травня 1995 року парламент після трипалих і болісних дискусій простою більшістю голосів прийняв Закон "Про державну владу і місцеве самоврядування". Згідно з ним Президент стан одноосібним главою уряду, склад якого він мав формувати сам. беї узгоджень і затверджень Верховною Радою. Він мав очолити й систему місцевих органів державної виконавчої влади. Ідея про місцеву владу у вигляді рал депутатів не пройшла. Органами державної влади вії обласного до районного рівня (а також у районах Києва і Севастополя) ставали держадміністрації, главами яких Президент повинен був призначити обраних народом голів відповідних рад. У компетенції місцевих рад залишилися обмежені повноваження: затвердження міського бюджету і програм територіального розвитку, заслуховування звітів голів адміністрацій. Всі інші повноваження передавались держадміністраціям. З прийняттям цього Закону Україна перетворилася з парламентсько-президентської держави у президентсько-парламентську республіку.
Закон "Про державну владу і місцеве самоврядування" було прийнято простою більшістю голосів. Щоб ввести його в дію, виявилася потрібною конституційна більшість голосів, тобто дві третини. Існуючий партійний склад парламенту робив це недосяжною справою. В умовах, що склалися, залишався тільки один варіант мирного розв'язання конфлікту: підписання на період до прийняття нової Конституції конституційної угоди між Президентом і Верховною Радою в особі більшості її членів.
Враховуючи ситуацію, що склалася. Верховна Рада як єдиний законодавчий орган, з одного боку, та Президент як глава держави і виконавчої влади — з другого, тобто сторони, які одержали свої повноваження безпосередньо від народу, уклали Конституційний договір " Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України". Цей договір набрав чинності з моменту підписання його Президентом та Головою Верховної Ради України 8 червня 1995 року. В ст. 61 договору йшлося, що він діє до прийняття нової Конституції. Щодо положень чинної Конституції України 1978 року, то, згідно з конституційним договором, вони визнані чинними лише в частині, що узгоджується із зазначеним договором. Таким чином, Конституційний договір був основним правовим актом, який на той час мав забезпечити організацію і діяльність державного апарату України.
На термін дії Конституційного договору обмежувалися права Верховної Ради та місцевих рад і розширювалися функції виконавчої влади. Прийняття цього договору стимулювало конституційний процес. У лютому 1996 року конституційна комісія передала проект Конституції на розгляд парламенту. Проект розглядався майже три місяці.
Найбільш гостру дискусію викликали п'ять пунктів проекту: про розподіл повноважень між гілками влади, проблема власності, державна символіка, статус російської мови, статус Криму. В ситуації, що склалася, Рада національної безпеки і Рала регіонів рекомендували Президенту винести затвердження проекту Конституції на всеукраїнський референдум. Л. Кучма підписав відповідний указ. Загроза розпуску Верховної Ради змусила народних депутатів у ніч з 27 на 28 червня 1996 року прийняти Конституцію України.
Вона складається з преамбули і п'ятнадцяти розділів: загальні засади; права, свободи та обов'язки людини і громадянина; вибори, референдум; Верховна Рада України; Президент України; Кабінет Міністрів України, інші органи виконавчої влади; прокуратура; правосуддя; територіальний устрій України; Автономна Республіка Крим; місцеве самоврядування; Конституційний Суд України; внесення змін до Конституції України; прикінцеві положення; перехідні положення.
Прийняття Конституції України мало величезне історичне значення, оскільки була підведена юридична база під державність українського народу. За оцінками вітчизняних та зарубіжних експертів, Основний Закон України належить до найбільш демократичних у світі.
Подальшого розвитку останніми роками набув такий важливий інститут конституційного права, як громадянство. Правовий зміст громадянства України, порядок його набуття і припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства, визначаються Законом України "Про громадянство" від 18 січня 2001 р.
Законодавство України про громадянство базується на таких принципах: запобігання без громадянству; неможливість позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; неможливість автоматичного набуття громадянства України іноземцем або особою без громадянства у результаті укладання шлюбу або припинення громадянства України другим із подружжя; рівності перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку та моменту набуття ними громадянства України; збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.
Громадянин і Українська держава мають взаємні права й обов'язки.
Наприклад, громадянин України має право обирати та бути обраним до органів державної влади та місцевого самоврядування. Водночас він зобов'язаний відбувати військову службу відповідно до законів України. Українська держава має право притягти громадянина до юридичної відповідальності за невиконання конституційних обов'язків. Водночас вона повинна захитати своїх громадян. Громадянин України не може бути висланий за межі України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування і захист своїм громадянам, що перебувають за її межами. Для захисту прав українських громадян, які проживають за кордоном, створюють консульські установи.
Порядок реалізації такого конституційного права, як право громадян на об'єднання в політичні партії та громадські організації, визначається Конституцією України, законами України "Про об'єднання громадян" від 1б червня 1992 р. І "Про політичні партії в Україні" від 5 квітня 2001 р. Законодавство передбачає дві організаційні форми об'єднань громадян: політична партія і громадська організація.
Організаційні та правові підстави утворення й діяльності молодіжних і дитячих організацій, державні гарантії забезпечення їхньої діяльності визначено Законом України "Про молодіжні та дитячі організації" від І грудня 1998 р.
Право петиції, тобто звернення додержавної влади, є одним із конституційних прав людини і громадянина. Порядок його реалізації передбачено в Законі України "Про звернення громадян" від 2 жовтня 1996 р.
Кожний громадянин має право на звернення в органи державної влади та місцевого самоврядування, а також у недержавні Інститут (об'єднання громадян, підприємства, установи, організації, засоби масової інформації) із зауваженнями, скаргами, пропозиціями, що стосуються їхньої статутної діяльності, а також із заявами (клопотаннями) стосовно реалізації своїх прав і законних інтересів, скаргами про порушення цих прав та інтересів.
Велику увагу Українська держава приділяла та приділяє розвиткові освіти. Правовий статус закладів освіти визначається законами України "Про освіту (нова редакція від 23 березня 1996 р.) і "Про загальну середню освіту" від 13 травня 1999 р. Заклади освіти створюються органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, юридичними особами незалежно від форми власності, громадянами.
Найрадикальніших змін за роки незалежності України зазнало виборче право — важливий інститут конституційного права України.
Норми виборчого права закріплені розділом 111 Конституції України й донедавна законами України "Про вибори народних депутатів України" від 18 жовтня 2001 р., "Про вибори депутатів місцевих рад і сільських, селищних, міських голів" від 14 січня 1998 р.
До 2006 р. вибори народних депутатів України відповідно до цих законів проводилися за змішаною системою розподілу депутатських мандатів. Сутність її була така. Половина конституційного складу Верховної Ради України — 225 депутатів — обиралося в одномандатних округах. Вся територія країни поділялася на приблизно однакові за чисельністю виборців 225 округів, у кожному з яких обирався один депутат. Друга половина складу Верховної Ради визначалася голосуванням у загальнодержавному багатомандатному окрузі. Виборці голосували не за конкретну особу, а за виборчий список політичної партії (блоку). Мандати Верховної Ради розподілялися пропорційно до кількості голосів, поданих за список політичної партії (блоку). До розподілу мандатів допускалися лише партії, що набрали не менш як 4 відсотки голосів.
25 березня 2004 р. Верховна Рада ухвалила новий Закон України "Про вибори народних депутатів України". Відповідно до нього наступні вибори народних депутатів мають проводитись лише за пропорційною системою.
7 липня 2005 р. Верховна Рада України прийняла Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про вибори народних депутатів України". Вперше нова система виборів була апробована на виборах до Верховної Ради України у 2006 р.
З метою вдосконалення виборчого процесу 30 червня 2004 р. був прийнятий Закон України "Про Центральну виборчу комісію". Чергові зміни до цього Закону були внесені Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Центральну виборчу комісію" від 29 травня 2007 р. Знову-таки, з метою вдосконалення проведення виборів, унеможливлений фальсифікації результатів виборів 22 лютого 2007 р. приймається Закон України "Про державний реєстр виборців".
Права та обов'язки народного депутата, гарантії депутатської діяльності регулюються Конституцією України і Законом України "Про статус народного депутата України" (в редакції від 22 березня 2001 р.). 8 липня 2005 р. Верховна Рада України прийняла Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про статус народного депутата України". Як і раніше нагальним залишається скасування депутатської недоторканності. Вибори депутатів місцевих рад регулюються Законом України від 6 квітня 2004 р. "Про вибори депутатів Верховної Ради АРК, місцевих рад і сільських, селищних, міських голів".
Література:
1. Іванов В.М. Історія держави і права України: Підручник / В.М. Іванов. – К.: КУП НАНУ, 2013. – 892 с.
2. Історія держави і права України: Підручник / За ред. А.С. Чайковського. – К.: Юрінком Інтер, 2004. – 512 с. 
3. Кульчицький В.С. Історія держави і права України: Підруч. для студ. вищ. навч. закл. /  В.С. Кульчицький, Б.Д. Тищик. – К.: Видавничий дім “Ін Юре”, 2006. – 624 с. 
4. Музиченко П.П. Історія держави і права України: Навч. посіб./ П.П. Музиченко.– К.: Т-во “Знання”, 2006. – 437 с.
5. Терлюк І.Я. Історія держави і права України: Навч. посіб./ І.Я. Терлюк. – К.: Атіка, 2011. – 944 с.