КУБАЛЬСЬКИЙ ВЛАДИСЛАВ
кандидат юридичних наук, доцент,
науковий співробітник відділу проблем кримінального права, кримінології та судоустрою Інституту держави і права
ім. В.М. Корецького НАН України, 
м. Київ, Україна

ПРОБЛЕМИ КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВОЇ ПРОТИДІЇ КОЛАБОРАЦІОНІЗМУ В УКРАЇНІ

Для з’ясування сутності колабораціонізму як явища важливе значення має його науково обґрунтоване визначення. З початку збройної агресії Росії проти України почали приділяти увагу цьому явищу у працях українських вчених-юристів М.А. Рубащенка, О.В. Головкіна, Є.О. Письменського, І.Р. Сказка та інших. Явище колабораціонізму досліджується також істориками, політологами та іншими вченими.
Будь-якому збройному конфлікту, який супроводжується окупацією, притаманний колабораціонізм у різних його формах та проявах. Але сучасний колабораціонізм відрізняється тим, що він існує в Україні в умовах гібридної війни. Виникає ряд питань, пов’язаних з проблемами кримінально-правової оцінки зокрема, участі в організації громадянами України «проросійських» мітингів або незаконних референдумів в Криму і на Донбасі, а також участі у створенні та діяльності окупаційних органів влади тощо. 
Як підкреслює Є.О. Письменський, ідея встановлення кримінальної відповідальності за колабораціонізм актуалізується з огляду на перебування частини території України поза контролем української влади [1, c. 160]. Вчені наголошують на тому, що кримінальної відповідальності за всі форми колабораціонізму не повинно бути, оскільки наявних норм Кримінального кодексу достатньо для притягнення до відповідальності. Це і стаття про державну зраду, і статті про пособництво тероризму тощо. Зокрема, як вказує М.А. Рубащенко, колабораційна діяльність громадян України вже криміналізована в чинному КК у межах визначених у законі форм державної зради. Її розширення створить небезпеку розмивання меж кримінальної відповідальності та загрожуватиме правам мешканців окупованих територій. Натомість законодавцю необхідно вдосконалити кримінальне законодавство в частині відповідальності за надання допомоги (сприяння) окупаційній владі в проведенні підривної діяльності проти України, здійснюваного іноземцями та особами без громадянства [2, c. 331].
З наведеним підходом М.А. Рубащенка не можна цілком погодитися, оскільки слід врахувати, що колабораціонізм повинен розглядатись як явище, яке є менш суспільно небезпечним за державну зраду чи участь у діяльності терористичної організації, а отже, каратись м’якіше за них. Оцінка таких дій як особливо тяжкого злочину, незалежно від характеру співпраці, є несправедливою та не дозволяє як слід індивідуалізувати кримінальну відповідальність [1, c. 161].
В чинному законодавстві України не використовується поняття «колабораціонізм». У Стратегії національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 26 травня 2015 року, колабораціонізм не віднесено до загроз національній безпеці і не визначено основних напрямків державної політики щодо формування політико-правових засад протидії цьому явищу. При цьому слід розрізняти колабораціонізм як явище в цілому та відповідно колабораційну діяльність як суто предметно-практичну сторону явища.
У вітчизняній юридичній енциклопедії міститься поняття «колабораціоністи» під якими розуміються особи, які співробітничали з окупаційними властями у країнах, тимчасово захоплених нацистською Німеччиною під час Другої світової війни [3, c. 145]. Колабораціонізм (фр. collaboration – «співробітництво») – це усвідомлене, добровільне та умисне співробітництво з ворогом в його інтересах та на шкоду своїй державі. Поняття найчастіше застосовується у більш вузькому смислі – співробітництво з окупантами. В Енциклопедії історії України зазначено, що термін «колабораціонізм» досить часто вживається для визначення добровільної співпраці (на противагу вимушеній співпраці) окремими групами, прошарками населення окупованих територій з окупантами [4, c. 440]. У цьому зв’язку «іноді дуже складно і майже неможливо з’ясувати ту межу, яка відділяє просту взаємодію з окупаційною владою від співробітництва з нею» [5, c. 91]. Слід погодитися з Є.О. Письменським в тому, що деякі форми співробітництва не мають належного рівня суспільної небезпечності, характерного для злочинів. Тож співробітництво лише в окремих формах може заслуговувати на криміналізацію. Неодмінному визначенню також підлягає саме поняття співробітництва, яке може тлумачитись вкрай широко [1, c. 161].  
У вітчизняній юридичній енциклопедії вказується, що колабораціоністи несли відповідальність за зраду батьківщини та деякі інші державні і військові злочини [3, c. 145]. Як зазначають О.В. Головкін та І.Р. Сказко, участь громадян України в органах, які імітують державне управління на анексованій та окупованій територіях, не завжди може оцінюватись за ст. 109, ст. 110 КК України [6, с. 237]. 
Як зазначає Є.О. Письменський «… кримінально-правова оцінка колабораціоністських дій дається по-різному: за ст. 109, 110, 111 та ст. 258-3 КК України. Є підстави вважати, що не завжди зазначені кримінально-правові норми повністю охоплюють прояви колабораціонізму, ряд з них можуть залишатись поза межами дії кримінального закону. Так, для деяких із зазначених злочинів визнається обов’язковою спеціальна мета, пов’язана із завданням конкретної шкоди національній безпеці України або вчиненням терористичного акту. Натомість виконання низки функцій у секторі публічного управління на території, не підконтрольній українській владі, не завжди зумовлене саме таким характером мети» [1, c. 161].
В юридичній літературі запропонована наступна конструкція складу злочину «Колабораціонізм» (ст. 111-1 Кримінального кодексу України): «це діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, яке полягає у виконанні організаційно-розпорядчих та/або адміністративно-господарських повноважень в незаконно створених органах, установах і підприємствах публічного сектору на території України, яка не контролюється її державною владою. При цьому не підлягають кримінальній відповідальності громадяни України, які працювали у сферах освіти, медицини, транспорту, житлово-комунального господарства тощо і не вчинили інших кримінально караних дій, відповідальність за які передбачені чинним Кримінальним кодексом України» [6, c. 244]. На наш погляд, назва статті є дещо невдалою, оскільки кримінальна відповідальність за колабораціонізм як явище взагалі неможлива. Вона може наставати лише за конкретні злочинні діяння, в яких проявляється колабораціонізм як явище. Водночас слід погодитися з О.В. Головкіним, Є.О. Письменським та І.Р. Сказко в тому, що відповідальність за зазначені діяння повинна бути більш м’якою, ніж за державну зраду. 
У проекті Закону України «Про заборону колабораціонізму» (№ 6170 від 09.03.2017, включений до порядку 20.03.2018) міститься стаття 111-1 «Колабораціонізм» диспозиція якої викладена в наступній редакції:
«1. Співпраця громадянина України з російською окупаційною владою та створеними чи підтримуваними Російською Федерацією незаконними збройними формуваннями в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також на тимчасово непідконтрольних органам влади України територіях окремих районів Донецької та Луганської областей, крім випадків, передбачених частиною другою статті 3 Закону України «Про заборону колабораціонізму» – карається позбавленням волі на строк від дванадцяти до п’ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
2. Не підлягають відповідальності за колабораціонізм громадяни України, які були змушені співпрацювати з російською окупаційною владою та створеними чи підтримуваними Російською Федерацією незаконними збройними формуваннями під впливом фізичного примусу, тортур чи катувань» [7].
В іншому проекті Закону України «Про захист української державності від проявів колабораціонізму» (№ 7425 від 20.12.2017, включений до порядку денного 20.03.2018) під колабораціонізмом розуміється «співробітництво з ворогом, сприяння у здійсненні агресивних дій, розгортанні збройного конфлікту проти України, надання ворогу допомоги під час підготовки та проведення агресії, при розгортанні збройного конфлікту» (п. 2 ст. 2 зазначеного проекту) [8].
Окрема криміналізація колабораціоністських діянь передбачена у відповідних нормах кримінальних кодексів деяких іноземних країн. Зокрема, ст. 120 «Колаборування» Кримінального кодексу Литовської Республіки містить диспозицію наступного змісту: «громадянин Литовської Республіки, який в умовах окупації чи анексії сприяв структурам незаконної влади утвердити окупацію чи анексію, долати опір мешканців Литви або який іншими способами допомагав незаконній владі діяти проти Литовської республіки (колаборування) карається позбавленням волі строком до 5 років» [9].
Не можна не погодитися з Г.Г. Криволаповим у тому, що «кримінально-правова заборона … накладає на громадян обов’язок не вчиняти злочин і тому регулює поведінку громадян у суспільстві» [10, c. 295]. Зазначене твердження слід розглянути в контексті необхідності введення самостійної кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність, враховуючи те, що в деяких зарубіжних державах простежується тенденція до криміналізації її найбільш небезпечних проявів, які можуть завдати значної шкоди державному суверенітету.
Підсумовуючи викладене, необхідно зазначити, що доцільним і обґрунтованим видається доповнення розділу І «Злочини проти основ національної безпеки України» Кримінального кодексу України спеціальною статтею 111-1 «Колабораційна діяльність». Прийняття спеціальної норми, на наш погляд, підвищить увагу суспільства і правоохоронних органів до цього негативного явища, сприятиме більш ефективній протидії йому та матиме певний превентивний вплив. Сам факт встановлення самостійної кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність в умовах її поширення свідчитиме про визнання істотної шкоди, яку завдає така діяльність, а також розуміння законодавцем важливості забезпечення належного рівня кримінально-правової охорони державного суверенітету України.
Список використаних джерел:
1. Письменський Є.О. Кримінально-правова політика України із забезпечення охорони національної безпеки в умовах гібридної війни // ІІ Львівський форум кримінальної юстиції «Правова реформа у сфері кримінальної юстиції: ключові параметри та прогноз подальшого розвитку»: збірка тез міжнар. наук.-практ. конф. (Львів, 23–24 верес. 2016 р.). – Київ: ВАІТЕ, 2016. – С. 159-165.
2. Рубащенко М.А. Кримінальна відповідальність за колабораціонізм за чинним КК України. Соціальна функція кримінального права: проблеми наукового забезпечення, законотворення та правозастосування: матеріали міжнар. наук.-практ. конф. (м. Харків, 12-13 жовт. 2016 р.). – Харків, 2016. – С. 328-331.
3. Юридична енциклопедія: в 6 т. / Редкол.: Ю.С. Шемшученко (голова редкол.) та ін. – К.: «Укр. енцикл.», 2001. – Т.3: К-М. 2001. – 792 с.
4. Дерейко І.І. Колабораціонізм // Енциклопедія історії України: в 10 т. редкол.: В.А. Смолій (голова) та ін.; Інститут історії України НАН. Київ: Наукова думка, 2007. Т. 4. – С. 440-441. 
5. Кудряшов С.В. Предатели, «освободители» или жертвы режима? Советский коллаборационизм (1941–1942) // Свободная мысль. – 1993. – № 14. – С. 84-98.
6. Головкін О.В., Сказко І.Р. Колабораціонізм в Україні: дискусійні аспекти // Держава і право. – Зб. наук. пр. – 2018. – Вип. 78. – С. 235-247.
7. Проект Закону про заборону колабораціонізму // http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=61312
8. Проект Закону про захист української державності від проявів колабораціонізму // http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=63192
9. Уголовный кодекс Литовской республики / Науч. ред. В. Павилонис; пер. с лит. В. П. Казанскене. – СПб.: Юридический центр Пресс, 2003. – 470 с.
10. Криволапов Г.Г. Уголовная ответственность и ее основания // Уголовная право. Общая часть: Учебник / Под ред. Н.И. Ветрова, Ю.И. Ляпунова. – М.: Новый юрист, КноРус, 1997. – 395 с.