Наталія Ляпунова
м. Київ

Мережне спілкування як нова форма мовлення

Говорячи про мережне спілкування, варто відрізняти художні, публіцистичні, рекламні тощо тексти, розміщені в мережі Інтернет (тобто тексти, що були створені професіоналами і пройшли редакторську правку та коректуру), від власне мережних текстів, тобто текстів, що створюються користувачами в режимі реального часу і метою яких є комунікація саме в мережі Інтернет. Відповідно, під терміном "мережний текст" може розумітися одне з трьох мовних явищ: 
1) Художній, публіцистичний, академічний тощо текст, створений поза мережею, із застосуванням традиційних мовних засобів. Публікація такого тексту в мережі в комунікативному плані ніяк не відрізняється від публікації на традиційному носії. Прикладами таких текстів є цифрові копії книжок, електронні архіви ЗМІ тощо. Ці тексти дотримуються тих самих мовних норм, які діють для текстів такого типу поза мережею, кількість мовних аномалій в них невелика, і метою їх введення зазвичай є привертання уваги цільової аудиторії (реклама, публіцистика), художній ефект (публіцистика, художня література) і, нарешті, сама мовна аномалія як об'єкт дослідження (публіцистика, наукова література). Такі тексти, будучі винесеними за межі Інтернету, не втрачають своєї комунікативної здатності.
2) Художній, публіцистичний, академічний тощо текст, створений в мережі, із застосуванням специфічних мережних мовних засобів (гіперпосилання, графічне оформлення тощо). Може мати традиційний аналог, проте суттєво від нього відрізняється. Прикладами таких текстів можуть слугувати мережні енциклопедії, мережна публіцистика, існує також мережна література – художні тексти, в яких сюжетні лінії пов'язані між собою системою гіперпосилань. Такі тексти призначені для мережної аудиторії і не можуть бути винесені за межі Інтернету без часткової або повної втрати комунікативної здатності. Відрізняються вільною і свідомою зміною мовного регістру залежно від потреб конкретної комунікативної ситуації.
3) Власне мережний текст, що створюється і функціонує як текст виключно в мережі Інтернет. Прикладами таких текстів можуть слугувати форумні та блогові записи, повідомлення в чатах та месенджерах і т.п. Ці тексти відрізняються тим, що будучі винесеними за межі мережі повністю втрачають свою комунікативну здатність. Вони пишуться в режимі реального часу (часто за допомогою спеціальних форм, які накладають обмеження на кількість знаків та форматування тексту) і проходять мінімальну правку або не проходять жодної. Мають всі характерні особливості мережного тексту. 
Специфіка умов, в яких відбувається мережна комунікація, призводить до надання писемному спілкуванню лексичних, синтаксичних, стилістичних особливостей, раніше характерних винятково для усного мовлення. На думку деяких науковців (Г. Трофимова, А. Травин, М. Колесникова), це дозволяє говорити про нову форму мовної взаємодії – письмову форму розмовного стилю. Інші  дослідники (С. Постегільо) говорять про виникнення цифрової форму існування мови, на додачу до усної та письмової. Форма мовлення визначається системно-функціональною стилістикою як канал комунікації із дихотомією «усний дискурс – писемний дискурс». Цифрова форма є більш складним феноменом відносно традиційних форм, оскільки, не зважаючи на те, що мовцю в мережі доводиться мати справу головним чином із писемним текстом, деякі нові специфічні риси наближають цифрові жанри до усної форми. 
В цілому писемне мережне спілкування наближають до усної форми два основні фактори. По-перше, зменшення часу, потрібного на отримання зворотного зв'язку на писемну репліку. (Це зменшення очевидне у випадку електронної пошти, чату тощо, і менш очевидне у таких жанрах, як, наприклад, особиста сторінка чи корпоративний сайт. Проте щоб переконатися в цьому, достатньо оцінити середній час, що проходить між написанням статті та отриманням відгуку від читача в традиційній газеті та на сайті новин). По-друге, прогресуюча тенденція до більш неформального стилю мовлення, яка є типовою ознакою усного мовлення. Інша важлива характеристика, що наближає мережну комунікацію, зокрема діалогічне/полілогічне спілкування в чатах та месенджерах, до усного мовлення – це лінійність та незворотність в часі. Це справедливо навіть для тих форм мережної комунікації, які передбачають можливість відкладеного редагування: редагування, яке здійснилося через проміжок часу, достатній для того, щоб текст був прочитаний, варто вважати за повторний акт комунікації. Отже, мовленнєві акти мережної комунікації є письмовими за формою, але усно-письмовими за своїми стилістичними особливостями. Таким чином комп'ютерно-опосередковане спілкування можна вважати новою цифровою  формою реалізації мови, що не є усною або письмовою, але відмінна від обох. Варто зазначити, проте, що все вищевикладене стосується тих мережних текстів, які мають графічне представлення (хоч і не писемних в традиційному сенсі цього терміну). Останнім часом можна відмітити появу в мережному комунікативному просторі текстів, що мають звукове представлення, тобто усних за своєю формою: деякі мережні сервіси віднедавна дозволяють звуковий або відеозвуковий зв'язок. Проте ці технології перебувають у стадії становлення і говорити про їх роль у формуванні мережного дискурсу зарано.
Окрім цифрової форми існування мови деякі дослідники (Н. Файеркло, С. Постегільо) виділяють також цифровий стиль мовлення: взаємодія мовців в процесі мережної комунікації відбувається за правилами нового стилю, відмінного від тих, що існують поза мережею. Однією з характерних ознак цього стилю є тенденція до інформалізації дискурсу. Особливо яскраво це проявляється у випадку електронної пошти, проте спостерігається і в інших мережних жанрах, таких як особисті сторінки, реклама, корпоративні сайти, блоги тощо.
Шепхерд та Ваттерс першими зробили спробу запровадити класифікацію мережних жанрів, базуючись на динамічності, як основній їх характеристиці. Автори дійшли висновку, що ключовим фактором цифрової комунікації є постійна зміна, і, відповідно, що класифікація мережних жанрів має засновуватися на ступеневій еволюції жанрових ознак. Вони запропонували такі чотири основні категорії: 1) реплікація існуючого жанру (наприклад, електронна газета або онлайновий словник); 2) варіація існуючого жанру (наприклад, новинний ресурс або блог); 3) новостворений жанр (наприклад, персональна новинна розсилка); 4) спонтанно виникаючий жанр (наприклад, домашня сторінка чи список закладок). Визначальна ознака цієї класифікації полягає в тому, що жанр може переміщатися з однієї категорії до іншої. 
Яскравим прикладом такої еволюції є розвиток мережних газет. На початку своєї історії більшість інтернет-видань були лише електронною копією свого паперового зразка (тобто могли бути віднесені до реплікації існуючого жанру). Але із розвитком мережних технологій і усвідомленням їх можливостей інтернет-видання отримали в своє розпорядження нові інструменти подачі матеріалу і перебрали на себе багато нових функцій (рухливі графіки та діаграми, відео- та аудіозаписи політичних виступів чи інших подій, полеміка в режимі реального часу тощо). Надалі веб-ресурси прийшли до створення такої послуги, як персоналізація новин, звільняючи читача від необхідності особисто проглядати новинні сайти (на основі існуючого жанру створюється новий). Відповідно, нинішня публікація на сайті суттєво відрізняється від традиційної публікації, а публікація в Інтернеті точної електронної копії відповідного видання рівнозначна її розміщенню в бібліотеці чи архіві. Остання категорія – спонтанно виникаючі жанри – включає в себе всі ті форми комунікації, які виникли безпосередньо в мережі і не мають чіткого жанрового передування.
Одним із центральних питань мережного дискурсу є питання грамотності. Грамотність в цілому не зводиться до кодування/декодування писемного тексту; вона включає в себе вміння інтерпретувати та використовувати зображення, звукове оформлення тощо. В комп'ютерно-опосередкованому спілкуванні, зважаючи на його багатоаспектність, розуміння грамотності є ще більш широким. Грамотність включає в себе усвідомлення засобів комунікації як соціальних по суті своїй практик, сконструйованих окремим соціумом для задоволення своїх потреб, вміння ними користуватися і розуміння їх можливостей та обмежень. В контексті мережної комунікації, поняття грамотності включає в себе володіння апаратним та програмним забезпеченням, усвідомлення можливостей нового комунікативного середовища і володіння його мовним кодом. Конструювання значення з сукупності текстових, графічних, просторових та гіпертекстових елементів вимагає від користувача комплексного знання традиційних та нових змішаних жанрів, прийнятих правил поведінки, культурних та мовних кодів, вміння взаємодіяти як з іншими користувачами, так і з самим середовищем.
Реалізація мовної грамотності в Інтернеті також має свої особливості. Однією з характерних ознак мережного спілкування є порушення мовних норм в ситуаціях неформального спілкування в Інтернеті. В мережному комунікативному середовищі виникає нове розуміння письменності як здатності обирати слушні мовні засоби для конструювання значень. З одного боку, ступінь толерантності до мовних порушень є набагато вищою, ніж в інших видах мовної взаємодії. Деякі порушення (такі як мультиплікація розділових знаків, відмова від заголовних літер тощо) не вважаються за помилку. Також високим є ступінь толерантності до помилок друку. В той же час, активним є рух за грамотність та чистоту мови. В цілому спостерігається суперечлива тенденція: при досить високому рівні мовної рефлексії комунікантів в мережі загальний рівень грамотності мережних текстів є досить низьким. На думку деяких дослідників (Г. Н. Трофімова, Г. Ч. Гусейнов), у даному разі буде некоректним говорити про спотворення та спрощення мови, оскільки тут йдеться про виникнення нової функціональної мови – мови мережного спілкування, – і, відповідно, нової норми. 
У багатьох випадках порушення мовних норм є свідомим і навмисним (т.зв. ератизація). Таким чином мовці намагаються розширити спектр доступних експресивних засобів і наблизити писемне мовлення до усного неформального. Зворотнім боком такого підходу є ще більше розмиття меж мовної норми і відтак неусвідомлення мовцями власних мовних помилок. Ератизована форма може вживатися по інерції, не осмислюючись як ератив і, відповідно, втрачаючи своє стилістичне значення. Інший випадок помилкового вживання еративів – винесення їх за межі комунікативної ситуації, в якій їх вживання є стилістичною нормою. Мовленнєва ситуація, вільна від технічних обмежень або можливостей, які є причиною появи тих чи інших мовних особливостей, робить ці особливості зайвими, і відтак їх вживання – помилковим (система скороченого запису, доречна в SMS чи чаті, не є доречною в традиційній записці). Винятком є літературний текст, в якому припускається вживання мовних аномалій задля більш повного розкриття творчого задуму.