Лілія Барановська,
 д.п.н., професор, м.Київ
Євгеній Назаренко,
 студент 4 курсу напряму підготовки «Соціальна робота», м. Київ

Компетентнісний підхід до формування у внз фахівця із соціальної роботи
Cучасні умови розвитку українського суспільства висувають нові вимоги щодо підготовки фахівців для всіх сфер людської активності. Вони мають компетентно вирішувати професійні завдання, досягаючи максимального результату продуктивної діяльності. А це можливо за використання компетентнісного підходу до їхнього навчання й здобуття освіти у ВНЗ. Компетентність – це інтегративна якість особистості  майбутнього фахівця, сформована на основі його знань, умінь, навичок, особистісних моральних якостей, цінностей, здібностей та досвіду діяльності. Компетентність складається з окремих компетенцій (інтегрований результат опанування змісту вищої освіти, що виражається в готовності студента використовувати засвоєні знання, уміння, навички, способи діяльності у конкретних ситуаціях – життєвих та професійних –  для вирішення теоретичних і практичних завдань). 
В умовах політичної та економічної кризи в Україні, участі багатьох громадян у військових діях, волонтерській діяльності особливої актуальності набуває людиноцентрована активність  фахівців із соціальної роботи, і компетентнісний підхід до їх навчання в закладах вищої освіти є найбільш педагогічно доцільним, оскільки ми виховуємо осіб, які на основі інтелектуального потенціалу, системи особистісних та професійно важливих якостей, певного досвіду з надання соціальної допомоги зможуть брати участь в особливому, інтегрованому та універсальному виді діяльності.
 Професія «соціальний працівник»  до вітчизняного класифікатора професій уведена в 1990-х роках.  Здійснимо опис вимог до нього на засадах розуміння компетентнісної парадигми. Дана професія спрямована на соціальну сферу, чим зумовлена доцільність наявності в претендента на її вибір саме гуманної спрямованості особистості. Водночас, щоб бути професійно придатним до цієї діяльності в майбутньому,  абітурієнту треба бути доброзичливим, справедливим, відповідальним, толерантним, емоційно стійким і водночас емпатійним, здатним прийти на допомогу й захистити клієнта. Саме ці особистісно-ціннісні характеристики людини у процесі оволодіння фахом «соціальний працівник» та під час квазіпрофесійної й власне професійної діяльності перетворюються у надзвичайно вартісну складову його компетентності – у професійно важливі якості. Пояснюємо особливість таких трансформацій тим, що дана професія належить до соціономічного типу, тобто типу професій, де суб’єктом і об’єктом є людина.
Не менш важливою складовою професійної компетентності соціального працівника є система спеціальних знань і вмінь, які мають відповідати змісту виконуваних ним у майбутньому посадових обов’язків. Оволодіння ними забезпечується базовою освітою, самоосвітою у процесі практичної діяльності та вивченням досвіду й активного використання прогресивних його ідей. Кваліфікованому спеціалістові із соціальної роботи необхідні знання з антропології; біології, анатомії, фізіології та гігієни людини; з валеології, з психології особистості, із соціальної психології та соціальної педагогіки, з екології, інформатики. Він має бути добре обізнаним із законодавчою базою щодо здійснення професійної діяльності  у соціальній сфері та щодо захисту прав громадян. З огляду на зазначене, доречним є володіння ним змістом Хартії основних прав Європейського Союзу, Декларації прав людини, Конституції України, законів України, постанов Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики тощо. Навчаючись у ВНЗ, майбутній соціальний працівник має оволодіти основними уміннями щодо діагностики особистісних особливостей майбутніх клієнтів та визначення проблем їхнього соціального стану, стратегіями прийняття оперативних рішень щодо конструктивного вирішення соціальних конфліктів. 
Воднораз майбутній соціальний працівник має вести здоровий спосіб життя, оскільки для поліпшення соціального здоров’я клієнтів він має відповідати й певним медичним вимогам. У нього не повинно бути ускладнених серцево-судинних  і нервово-психічних захворювань і неврозів; хронічних ускладнених  соматичних захворювань (хвороб внутрішніх органів, ендокринної системи), порушень слуху та мовлення. 
Людина є особливим об’єктом професійної діяльності соціального працівника. Унікальність цього об’єкта полягає в тому, що не завжди людина є фізично та психічно здоровою, а тому працювати з нею може лише фахівець, глибоко вмотиваний до цієї діяльності, адже проблема кожного клієнта є своєрідною, і не завжди він може використати відпрацьований алгоритм діяльності й прийняти стандартне рішення. Лише інтерес до фаху, повага до людини, бажання їй допомогти активізує пошукову діяльність соціального працівника, дозволяє йому виявляти ініціативу та отримувати задоволення від повної особистісної й професійної самореалізації.