УДК 821.161.2 (045)
	Анастасія СІБРУК
аспірантка

ЛЕКСЕМИ ТЕМАТИЧНОЇ ПІДГРУПИ „ПРИКРАСИ НА ПАЛЬЦІ РУКИ” У СХІДНОСЛОВ’ЯНСЬКИХ ТЕКСТАХ XI–XIV СТОЛІТЬ

На сьогоднішній день в україністиці постає проблема створення ґрунтовної історичної лексикології української мови, зокрема дослідження окремих шарів лексики. Вивчення давньосхіднослов’янського лексичного фонду XI–XIV ст., реконструкція семантичної структури окремих лексичних одиниць, з’ясування етимологічних витоків слів, надзвичайно важливі для простеження історії давньоруської мови. Актуальність роботи зумовлена тим, що словниковий склад української мови в історико-лінгвістичному аспекті описаний недостатньо. Питання історії як окремих слів, так і тематичних та лексико-семантичних груп привертало й привертає увагу лінгвістів. Характерною особливістю сучасної лінгвістики стало переміщення центру досліджень із структурних характеристик мовної системи в галузь тих особливостей мови, що забезпечують її посередницьку роль у взаємодії людини з навколишнім світом, суспільством, культурою. Мета статті – розглянути та пояснити етимологію, подати лексико-семантичний аналіз іменників із загальним значенням „прикраси на пальці руки” за матеріалами писемних пам’яток XI–XIV ст. У період з XI ст. до XIV ст. східні слов’яни використовували прикраси на пальці руки, шийні, нагрудні, вушні, прикраси голови. Аналіз матеріалу різних за жанром писемних східнослов’янських пам’яток XI–XIV ст. показав, що в цей період вживаються 9 лексем на означення „прикрас на пальці руки”: пьрстень, жоуковина, обручь, ободъ, кольце, напалокъ, панаги", притъкъ, съводъ.
Пьрстьнь (прьстьнь, перстень). В етимологічних словниках немає єдиного тлумачення  походження лексеми пьрстьнь. У словнику за ред. О.Г.Преображенського та за ред. О.С.Мельничука, слово пьрстьнь походить від іє. *(s)per- „дотикатися, спиратися”, спорідненого з лит. pirštas,  лтс. pìirksts,  прус. pirsten „палець”, а також, очевидно, з двн. first „гребінь даху”, снн. vorst „стовп”, лат. postis „тс.”, дінд. pŗşţhám „хребет, вершина”, ав. paršta „спина” [Преобр., ІІ: 46; ЕСУМ, IV: 354]. З цим твердженням важко не погодитись, оскільки зафіксовані лексеми з кореневою частиною *(s)per- є в романо-германській, індійській та балтійській групах індоєвропейської мови. Проте, існують й інші думки. Так, М.Фасмер стверджує, що лексема пьрстьнь виникла на власне праслов’янському ґрунті та зводиться до псл. *p(ь)rsь „груди” [Ф., III: 244; Черных, ІІ: 24-25]. 
Зі значенням „каблучка з дорогоцінним камінням або гравіюванням” іменник пьрстьнь був зафіксований у текстах XI ст:„и руцh и перьсти доброуказани на рать” [*1054, ЛНик, 89]; „яко персемъ троскотати” [*1097, ЛНик, 131]; „перстомъ написа на скрижалехъ заповhди” [*1114, ЛНик, 146]; „Рече же õць къ рабомъ своимъ […] дадите прьстень на руку его и сапогы на нозh” [СлРЯ, ХV: 13]; „Епископы (Латинскіе) […] пръстень на руцh носятъ” [Cрезн., ІІ (2): 1772].  Зі значенням „вінчальний перстень” досліджувана лексема трапляється з ХІІІ ст.: „И ~же г(л)а къ wброученици сво~и въ чьртозh, како ~и дасть пьрстень и льзъ” [Cрезн., ІІ (2): 1772]; „обычныя ми(т)вы на обручение тогда творити должни суть и со инhми обычными соблюденьи, реч<е> мъ же со залогомъ и лобзаниемъ, рекше с мhною перстне<й>” [СлРЯ, ХV: 14]. Це передусім пов’язано з тим, що перстень чи не єдина річ, яка мала сакральне, символічне наповнення й постійно супроводжувала людину. В давні часи зняти зі своєї руки перстень і передати його іншому означало наділити того довір’ям і владою [5]. Те саме означало обмінюватись з ким-небудь перснями. Цей звичай побутував у Вавилоні, Ассирії, Ізраїлі, Персії, а пізніше прийшов до європейців: римлян, греків та інших [2; 40]. Пізніше, вже у XIV ст., зафіксоване вживання цієї лексеми зі значенням „зап’ястя, браслет” у літературі релігійного змісту: „(В) перстн# на руку е"”; „И даяста пръстени на рuкы и(х)” [Cрезн., II (2): 1772]. 
У слов’янських мовах та діалектах трапляються похідні слова від іє. *(s)per- „дотикатися, спиратися”: укр. перстень, перстінь, перстінок, перстінець „каблучка” [Гр., ІІІ: 147], н., наддн., пол. перст „тс.” [СгНН, ІІІ: 108; СноСП, 2002: 117], р. перстень (перст) „тс.” [Даль, ІІІ: 165], п. рarst „перстень” [SEJP, 1957: 397], ч. prst „тс.” [ČUSl, II: 147], слц. prsteň „тс.” [SLRSl, 1971: 177],           вл. porst „тс.”, полаб. pårstėn „палець, перстень” [ЕСУМ, IV: 354], болг. пръст „каблучка, перстень” [Стоянов, 1988: 556], м. прст „каблучка” [ЕСУМ, IV: 354], срхв. пст „перстень” [СХРСл, 1982: 485], слн. pst „тс.” [ЕСУМ, IV: 354].
Жоуковина. Походження лексеми жоуковина пов’язане з іменником жук, утвореного від звуконаслідувальної основи жу- (<*geu-) [Преобр., І: 236-237; Ф., II: 54;  ЕСУМ, ІІ: 208]. Цікавим є той факт, що іменник жук зі значенням „комаха” представлений в усіх слов’янських мовах (укр., р., бр. жук [Ф., II:  54], п. žuć [SEJP, 1957: 657], ч. žukati „дзирчати”, вл. žuk, полаб. zeuk „гнойовик” [Ф., II: 54]), проте, лише в східнослов’янських мовах досліджувана лексема зафіксована зі значенням „прикраса”. У словнику В.І.Даля зазначено, що слова жучка, жуковина, жиковина вживалися на означення старовинного новгородського персня та каміння на цій прикрасі, а також, персня з печаткою або невеликої, випуклої, окремої прикраси  [Даль, I: 903].  Відтінки значення „невелика, випукла, окрема прикраса”, „кружечок у срібній оправі” та „защіпка до одягу” дійшли до наших часів у таких слов’янських мовах та діалектах:       укр. жуковина „перстень з печаткою” [Гр., І: 497], бойк. жиковина [Cбг, ІІ: 256], р. жуковина „блискучий камінь або скло на персні” [Даль, І: 903],                    брян. жиковина „тс.” [СРНГ, ІХ: 106], блр. жуковіна „перстень” [БУСл, 2006: 135]. Це підверджує той факт, що іє. корінь *geu- розвивається зі значенням „прикраса” на теренах давньосхіднослов’янської мови. 
За літописними даними, в XI ст. була зафіксована лексема жоуковина на означення чоловічої прикраси як „перстень з каменем, печаткою або спеціальною вставкою”: „И бh на стратьгh златъ крьстъ прадhда его многоцhненъ, и у сыновъ его жоуковина многоцhнны съ драгимъ камениемъ” [СлРЯ, V: 124]. Одиничний випадок вживання слова жоуковина з даним значенням знайдений в юридичних документах ХІІІ ст.: „потомь же моужи [...] клhветы и жюковиною сво~ю запечатавъ, повелh схранити” [CДРЯ, ІІІ: 270].
Обрuчь. Лексему обрuчь можна віднести одразу до двох підгруп: „прикраса руки” та „прикраса на пальці руки”. Іменник обрuчь походить від псл. *obrQčь „зап’ястя, браслет, кільце”, утвореного від прийменника ob „навколо” й основи іменника rQka „рука” [Преобр., ІІ: 222-223; Ф., ІІІ: 108; ЕСУМ, IV: 144].                                     
Текстовий матеріал вказує на те, що іменник обрuчь вживався зі значенням „прикраса пальця руки, зап’ястя, браслет” з ІX ст.: „Они бо не складаху на своя жены златыхъ обручеи, но хожаху жены ихъ въ сребреныхъ; и росплодили бы землю Рускую” [*854, ЛН, 432]; „а на креньh Русь полагають щиты сво"%№№№№№№. и мечh своh наги%№№№№№№;%№№№№№№ wбручh своh и прочаа wружь"” [*945, ЛЛ, cт. 53]; „друзки [рабы] позади вь монистhхъ и въ обручихъ” [CлРЯ, ХІІ: 164]; „Кто обрhлъ есть ссудъ злятъ, обручи, гривны, перстни, усерязи” [Cрезн., II (1): 550]. За „Словарем русского языка XI–XVII ст.”, виділяється ще одне значення на межі ХІІІ–ХІV cт. – „пасок”: „и на лhпоту мhдяны обручи прекова и мнози поперсьци” [СлРЯ, ХІІ: 164].
Похідні від псл. *obrQčь зустрічаються в слов’янських мовах та діалектах. Так, в українській мові суфіксальним способом утворилась похідна лексема – обручка „вінчальна каблучка”, „браслет” – символ єднання родів [Гр., ІІІ: 26]. Семантика обручки спирається на захисні якості металу, з якого воно зроблене, та магії кола. Можливо, на обручку було перенесене значення нитки-оберега, пов’язаної навколо пальця, шиї та руки [СлДр, І; 563]. Лексема представлена також в говірках української мови та інших слов’янських мовах: бойк., пол. обручь „каблучка, браслет” [Cбг, ІІ: 11; СноСП, 2002: 105], блр. абрýч „тс.” [ЕСУМ, IV: 144], п. оbrQczka „вінчальний перстень” [SEJP, 1957: 372], ч., слц. obručka „тс.” [ČUSl, I: 412; SlRsl, 1971: 114], вл. wobruč „тс.”, нл. hobruc „зап’ястя” [ЕСУМ, IV: 144], болг. óбръч „обруч” [Стоянов, 1988: 424], срхв. öбрч „тс.” [СХРСл, 1982: 320], слн. obróč „тс.” [ЕСУМ, IV: 144]. 
 Ободъ. Слово ободъ від псл. *obodъ <*obvodъ, пов’язане з ob-vodіtі „обволити”, obvesti <*obvedti, утвореним з префікса ob- та основи дієслова *vedti, *vodіtі [Преобр., І: 629; Ф., ІІІ: 104; Черных, І: 587; ЕСУМ, ІV: 133]. Похідні від псл. *obvodъ є в таких сучасних слов’янських мовах: укр. обід „перстень” [ЕСУМ, ІV: 133], р., твер., пск., дон. обод „обруч”, „каблучка” [Даль, ІІ: 1000; СРНГ, ХХІІ: 157], блр. вобод, срхв. ободъ, слн. obod „обід” [ЕСУМ, ІV: 133], п. obod „тс.” [SEJP, 1957: 371]. Іменник ободъ зафіксований в текстах з XIV ст. зі значеннями „прикраса на пальці руки”, „браслет”: „Стягнуша слово ободма”; „Сътвори ободы златы на   страны” [Cрезн., II (1): 534].
Кольце. Іменник кольце є похідним від іє. *kиolo  *kolo / *koles, споріднений з гр.  „звістка, слава”, з лат. colo „обробляю, вирощую, населяю”, прус. -kelan „колесо”, лтс. du-celes „двоколісний віз”, дісл. hvel „колесо”, дангл. hvēōl „тс.” [ЭССЯ, Х: 141; Ф., II: 288-289; ЕСУМ, II:  514-515], лит. kãlkas „шия” [Преобр., І: 334]. О.Афанасьєв подає етимологічне пояснення слова колесо (*kolo): „кругловида форма сонця змусила древню людину бачити в ньому вогненне колесо, кільце чи щит. Колесо, коло означає: круг (коло — навколо); золоте кільце, цей металевий кружечок, який носять на пальці” [1; 213]. Аналіз словникового матеріалу показав, що досліджуване слово в писемних пам’ятках XI – XIV ст. є рідковживаним і має два основних значення: „предмет у формі обода”, „прикраса у вигляді шару”. Як правило, лексема кольце не є назвою предмета прикраси у давніх текстах. Вона, як і слово коло, від якого вона утворена, пов’язана у мові пам’яток давньої писемності зі значенням „предмет у формі кола” і виконувала функцію подарунка [CлДр ІІ: 565]. За „Словарем древнерусского языка”, іменник вживається в Грамотах XIV ст. зі значенням „предмет у формі кола”: „а блюдо велико~ серебрьно~ w •(д)• колц#”; „блюдо великое сереброно с колци” [СДРЯ, IV: 245; СлРЯ, VII: 258-259]. 
В грамотах XIII–XIV ст.  лексема кольце зафіксована зі значенням „прикраса у вигляді гранатового яблука, шарика”: „на главах же церкви створи дhло вис<щее изв#зана "ко сhть w(т) злата, и клаколовъ златы(х) •(у)• на wбою сhтью, и двою вещью колцю въ сhтh(х)” [СДРЯ, ІV: 245]. Слово кольце на означення „прикраса вуха у формі обода” знайдено у „Житії про Бориса та Гліба”: „И се внезапу испадоста еи златии колци, иже ношаше въ ушию своею” [CлРЯ, VІІ: 258].
Від псл. *kolo утворилися похідні лексеми зі значенням „прикраса на пальці руки” в деяких сучасних слов’янських мовах та її говірках: наддн., пол. колечко „тс.” [СгНН, ІІ: 195; СноСП, 2002: 68], р. кольцо „обруч”, „прикраса на пальці руки”, „перстень” „обручка” [Даль, ІІ: 235-236; СРНГ, ХV: 214], п. kołсе, kołeczko „каблучка” [SEJP, 1957: 247].
Напалокъ. Етимологія слова напалокъ не вивчена, ми вважаємо, що лексема утворилася від псл. *palъka, *palica префіксально-суфіксальним способом. Лексема напалокъ зі значенням „прикраса пальця руки, перстень” з’являється в давньоруських текстах кінця  ХІV cт. як захист великого пальця при стрільбі з лука у персів, монголів та інших народів Сходу: „А вашему пресвhтлhйшеству челомъ бью свой легкой поминокъ, напалокъ яшмовой, врhзывано золото съ червчатими яхонты” [СлРЯ, Х: 165]; „А перьстиеи моихъ золотыхъ у Ондрhя у Бhлкина да у Fедора у Малово наполокъ да четырьнатцать жиковинъ” [Cрезн., ІІ (1): 305; СлРЯ, Х: 165]. Досліджуваний іменник утворений на східнослов’янському ґрунті, в сучасних слов’янських мовах лексема напалокъ зі значенням „прикраса пальця руки” не зафіксована, проте трапляється в таких східнослов’янських говірках: буков. напалочникъ [CБук, 2005: 315], кирг. напалокъ [СРНГ, ХХ: 62].
Панаги" (панагh", понаги"). Слово є запозиченням з грецької мови:  – Богородиця, Всесвятая [Преобр., ІІ: 11; Ф., ІІІ: 196]. Іменник панаги"  зі значенням „наперсна прикраса з зображенням Богородиці”, зафіксований на межі ХІV–XV ст.: „Панагhя золота зъ жемчюги” [Срезн., ІІ (2): 873]. Слово панаги" міститься лише в пам’ятках літератури, написаних церковнослов’янською мовою. В сучасних слов’янських мовах досліджувана лексема вживається з такими значеннями: „ікона, яку носять архієреї на грудях”, „просфора, яку піднімають на честь Св. Богородиці” [Даль, ІІІ: 21].
Притъкъ (притокъ). Др. притокъ є калькою з гр.  „коло”. Лексема  притъкъ зі значенням „каблучка” зафіксована в текстах XIV cт.: „Створиши (з) притокъ златы”; „Совкупиши опоны другу к друзh притки”; „Притоци їхъ ї обеди іхъ сребрены” [Cрезн., ІІ (2): 1482]. У сучасних слов’янських мовах  та говірках іменник з даним значенням не зберігся.
Съводъ. В „Етимологічному словнику української мови” висловлене припущення, що слово утворене префіксальним способом за допомогою           псл. кореня *vesti < *vedti, спорідненого з лит. vėsti „одружуватися”, лтс. vadât „водити” [ЕСУМ, І: 364]. Лексема вести вживається також зі значеннями „одружуватися”, „розлучатися”, „народжувати” [Даль, І: 336], що підтверджує зв’язок двох слів. Іменник съводъ є рідковживаним, зафіксований в ХІІІ ст. зі значенням „вінчальний перстень”: „Вземше клины, вложихомъ въ своды желhзныя” [Срезн., ІІІ (2): 661]. В сучасних слов’янських мовах слово з даним значенням не вживається.
Загалом, прикладне мистецтво ХІ–XIV ст. характеризувалось глибоким прагматизмом мислення, утилітарністю і не було схоже на сучасне декоративне оформлення речей. Якість продукції була досить високою, і за складністю технології, передачі традицій вона не поступалась виробництву Візантії, країн Сходу і Заходу. Давньоруські майстри володіли різними техніками обробки металу – карбуванням, куванням, литвом, технікою черні, різьбленням [4; 149]. Варто відзначити, що реальний зміст цих понять не завжди відповідав за значенням сучасним словам та змінювався з часом. Так, в своєму дослідженні Г.Ф.Корзухіна зазначає, що при встановленні змісту певного артефакту допомагають письмові пам’ятки, бо в них зустрічаються назви окремих прикрас, які не завжди мали єдине значення [3; 54]. 
Отже, індоєвропейські походження мають такі лексеми, зафіксовані у текстах XI–XIV ст. зі значенням „прикраса на пальці руки”: пьрстьнь, жуковина, кольце. До праслов’янських утворень належать іменники обручь, ободъ, напалокъ, съводъ. Запозиченими найменуваннями з грецької мови є др. панаги", притъкъ. Рідковживані у пам’ятках XI–XIV такі слова: панаги", напалокъ, притъкъ, съводъ. Найбільш давнім і вживаним у текстах епохи Київської Русі є іменник пьрстьнь. Інші слова досліджуваної групи зафіксовані в пам’ятках давньої літератури переважно з ХІІІ–XIV ст.  Як правило, дані лексеми поєднують в собі декілька значень у давньосхіднослов’янських текстах XI–XIV cт.: „прикраса на пальці руки”, „чоловіча прикраса”, „вінчальний перстень”, „браслет”, „вушна прикраса у формі кола”, „пасок”.

ЛІТЕРАТУРА
1. Афанасьєв А. Поэтическія возренія славянъ на природу. – М., 1865. – 466 с.
2. Дарманський П. Нове життя – нові обряди. –  К., 1984. – 88 с.
3. Корзухина Г.Ф. Русские клады ІХ – ХІІІ вв. – М.; Л., 1954. – 315 с.
4. Рыбаков Б. Ремесло Древней Руси. – М., 1948. – 792 с.
5. Історія української культури: У 5 т. / Ред. П.П.Толочко, Д.Н.Козак, Р.С.Орлов. – К.: Наукова думка, 2001.– Т.1 – 1134 с.

УМОВНІ СКОРОЧЕННЯ
БУСл – Білорусько-український словник. / За ред. Г.П.Півторака. – К.: Довіра, 2006. – 722 с.
Гр. – Словарь української мови: В 4 т. / За ред. Б.Д.Грінченка. – К.: Наук. думка, 1996. – т. I–ІV.–. 
Даль – Даль В.И. Толковый словарь живого великорусского языка: В 4 т. – М.: АСТ, 2006. – т. I–ІV.–. 
ЕСУМ – Етимологічний словник української мови / За ред. О.С.Мельничука. – К.: Наук. думка, 1983–2006. – т. I–V.–. 
ЛИ – Ипатьевская летопись // ПСРЛ. – М., 1997. – Т. 2. – 711 с.
ЛЛ  – Лаврентиевская летопись // ПСРЛ. – М., 1997. – Т. 1. – 496 с.
СлДр – Славянские древности. Этнолингвистический словарь: В 5т. / Под ред. Н.И.Толстого. – М.: Международные отношения, 1995. – Т. 1. – 575 с.
ЛНик – Летописный сборник, именуемый Патриаршею или Никоновскою летописью // ПСРЛ. – М., 1965. – Т.9. – 256 с.
ЛН – Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов// ПСРЛ. – М., 1997. – Т. 3. – 564 с.
Остр. Єв. – Осторомирово Евангелие 1056–1057 гг. – СПб., 1889. – 294 с.
Преобр. –  Преображенський А.Г. Этимологический словарь русского языка: В 2-х т. – М., 1958 т. – I–ІІ.–. 
Сбг – Онишкевич М. Словник бойківських говірок. – К.: Наукова думка, 1984. – т. I–ІІ.–. 
СДРЯ XI–XIV – Словарь древнерусского языка (ХІ–ХІУ вв.): В 10 т./ За ред. Р.И.Аванесова. – М., 1988–2004. Т. І–ІV.–.
СРНГ – Словарь русских народних говоров / Гл. ред. Ф.П.Филин. – Л., 1965– 1995. – Т. І–ХХІХ.–.  
СгНН – Словник говірок Нижньої Наддніпрянщини. – Запоріжжя, 1992. Т. І–ІV.–.
CХРСл – Сербско-хорватско-русский словарь. – М.: Русский язык, 1082. – Т. І–ІІ.–. 
СлДр - Славянские древности. Этнолингвистический словарь: В 5т. / Под ред. Н.И.Толстого. – М.: Международные отношения, 1995. – Т. І–V.–.
СлРЯ – Словарь русского языка ХI–XVII вв. – М.: Наука, 1975–2002. – Т.І–ХХVI.–. 
СноСП – Гримашевич Г.І. Словник назв одягу та взуття середньополіських і суміжних говірок. – Ж.: Житомирський держ. педагогічний ун-т ім. Івана Франка, 2002. – 184 с.
Срезн. – Срезневський И. Материалы для словаря древнерусского языка по письменным памятникам. – СПб.: 1893 – 1912. – Т. I–III.–.
Стоянов – Стоянов І.А., Чмир О.Р. Болгарсько-український словник. – К.: Наук. думка, 1988 – 776 с.
Черных – Черных П.Я. Историко-этимологический словарь современного русского языка. –  М.: Русский язык, 1999. – Т. I – II.–.
Ф. – Фасмер М. Этимологический словарь русского языка: В 4-х т. – М., 1964 – 1973. – Т. І–ІV.–.  
ЭССЯ – Этимологический словарь славянских языков: Праславянский лексический фонд / За ред. О.Н. Трубачева. – М.: Наука, 1974. – вып. I – ХХХ.–.
SEJP – A. Brǘckher Slownik etymologiczny jezykapolskiego. – W., 1957. – 805 s.
CUSl – Cesko-ukrajinsky slovnik. – К.: Наук. думка. – Т. І–ІІ.–. 
SlRsl – Slovensko-ruski slovnik. – М.: Современная энциклопедия, 1971. – 527 с.

АНОТАЦІЯ
Сібрук А. Назви  тематичної підгрупи „прикраси на пальці руки” у східнослов'янських текстах XI–XIV століть
У статті розглядається походження та лексико-семантичні особливості назв тематичної підгрупи „прикраси на пальці руки”, зафіксованих у східнослов’янській писемності XI–XIV ст., до яких можна зарахувати 9 лексем: пьрстень, жоуковина, обручь, ободъ, кольце, напалокъ, панаги", притъкъ, съводъ. 
SUMMARY
Sibruk A. Titles of the thematic group “Jewels on the finger” in the East Slavic written language of XI–XIV centuries
 In the article we examine main processes of the forming, origin, lexical and semantics characteristics titles of thematic subgroup “Jewels on the finger”, fixed in the East Slavic written language of  XI–XIV centuries, such as: пьрстень, жоуковина, обручь, ободъ, кольце, напалокъ, панаги", притъкъ, съводъ.