Author: Добротвор
Last saved by: Dell
Company: Grizli777

Олена Добротвор
к.п.н., доцент, м. Київ

Здібності студентів до саморегуляції в процесі виконання завдань

Дослідники-когнітивісти (Н. Хомський, Р.Оппенгеймер, А. Бек, Ч. Шеррінгтон, Т.Чернігівська) доповнюють знання людини про особливості інтелекту, його зв’язок з іншими здібностями, зокрема, з пам’яттю, мотивацією, саморегуляцією. Для нас цікавим є вивчення чинників успішності навчання та механізмів управління процесом саморегуляції студентів. Ми враховуємо положення Ж. Піаже та Дж.Флайвелла стосовно кореляції інтроспекції з уявленням людини про можливість різних точок зору інших людей про один об’єкт. Визнаємо студентів за віковими психічними особливостями такими, що мають бути готовими поставитися до мисленнєвого процесу як до об’єкта свого  мислення [H. Swanson, 1990]. Це є умовою прогнозування власної навчальної діяльності. Відповідно, в процесі виконання навчальних завдань  студент, який вчиться, повинен усвідомлювати, визначати, оцінювати власні інтелектуальні процеси, а також здійснювати реконструкції мисленнєвих процесів одногрупників та викладачів. 
Сучасні науковці підтверджують, що рівень такої загальної інтелектуальної активності залежить від галузі  знань, яка є основою навчальної дисципліни [R.Lehrer, L.Schauble, 2006]. Наприклад, математика і література базуються на різних процесах та закономірностях учіння, потребують різних способів мислення. Відповідно, визначають й різні типи інтелекту [E. Golovaha, N. Panina, 2002]. У проведених науковцями експериментах з виявлення важливої для успішного навчання здатності до саморегуляції [B. Kramarski, Z. R.Mevarech, 2003] студентам пропонували виконувати завдання з різних галузей знань. Для фіксації внутрішніх психічних процесів людини вирішено було проявити їх шляхом запису голосових роздумів студентів та збереження комп’ютерних файлів з варіантами прийняття ними рішень. Виявлені алгоритми дій першокурсників дослідники пов’язали  не тільки із сферами отриманих знань, але і з якістю інструкцій, які були отримані студентами для виконання навчальних завдань. Зауважимо, що звичка аналізувати завдання на початку роботи як ефективний спосіб навчання визнана сформованою та закріпленою інструкціями, а також проявленою під час вирішення  проблемних завдань різного типу, тобто універсальною. 
Досвід нашої роботи (більше 8 років викладання в університеті) та результати експериментального опитування студентів різних спеціальностей протягом 2015-2016 рр. дозволяють встановити значний розрив між знаннями студентів про необхідність виконувати навчальні завдання та практикою чи навичками їх виконання. Нами було встановлено кілька причин, за якими більшість студентів (до 76%) не планують виконання завдань за навчальною програмою, не оцінюють власні інтелектуальні здібності та якісні зміни, не прагнуть змінити своє уявлення про систему знань, не можуть зазначити нове для себе знання. Це, наприклад, відсутність чітких пояснень та методичних рекомендацій щодо самостійної роботи над завданнями, власне упереджене ставлення до будь-якої навчальної роботи як до важкої (малоцікавої, беззмістовної), відсутність чітких та прозорих критеріїв оцінювання навчальної роботи, недостатня увага викладачів до індивідуальної траєкторії студента в групі. У цілому молодь зазначає загрозливу тенденцію -  орієнтацію навчального процесу на засвоєння вже відомих на сьогодні знань, а не на самостійний пошук студентами нових для них знань.
Для успішної професійної підготовки, для ефективного навчання студенту потрібні знання процесуального типу – про те, як саме відбувається процес пізнання, сприймання, розуміння, прийняття рішення. Очевидно, викладач вищої школи може цілеспрямовано формувати такі результати в навчальному процесі. Для цього необхідними є систематичний аналіз навчальних завдань, моніторинг пізнавальної діяльності студентів, контроль чи перевірка варіантів виконання навчальних завдань, групова рефлексія, дискутування підсумків навчально-пізнавального програмного циклу.  
Продовження дослідницьких експериментів у цьому напрямку відбувається з метою визначення ступеня усвідомлення студентами необхідності формування знань про саморегуляцію в навчанні. За результатами, на наш погляд, слід очікувати посилення інтересу науковців та практиків до питання функціоналу різних навчальних програм. Особливої уваги та об’єднання зусиль викладачів різних дисциплін та методистів потребуватиме пошук методичного забезпечення інтелектуального розвитку студентів, регуляції їх мисленнєвих процесів у навчанні, індивідуального покращення успішності.